УХВАЛА
про відкриття касаційного провадження

03 червня 2026 року 
м. Київ
справа №300/1733/25
адміністративне провадження №К/990/22450/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року
у справі №300/1733/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Кераміка» 
до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, 
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

УСТАНОВИВ:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицька Кераміка» звернулося до адміністративного суду з позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №115-ДПС від 18 грудня 2024 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року, позов задоволено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці 18 травня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулося через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадках: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення частини другої статті 19, статті 43 Конституції України, статті 32 Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року №2073-IX (далі - Закон №2073-IX), статей 21, 22, 23, частини четвертої статті 24, статті 26, пункту 1 частини першої статті 36, абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), пункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, пункту 80.1 статті 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та порушили положення частини другої статті 9, статті 74, частини четвертої статті 161, частини першої, другої та третьої статті 242 КАС України.

Скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вийшли за межі позовних вимог і порушили принцип диспозитивності, оскільки самостійно обрали правову підставу та предмет позову. Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицька Кераміка» у своїй прохальній частині просило лише визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу, проте позовна заява не містила вимог про визнання незаконними чи скасування наказу про проведення фактичної перевірки або акта перевірки податкового органу. Відповідач наголошує, що суд не може самостійно обирати предмет позову, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19 лютого 2019 року у справі №824/399/17-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах №464/4574/15-ц і №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі №287/575/16-ц та від 19 серпня 2020 року у справі №287/587/16-ц.

Скаржник зазначає, що дослідження судами законності процедури проведення перевірки з боку Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області є безпідставним, оскільки суди взагалі не досліджували обставини допуску працівників до роботи без належного оформлення з ними трудових відносин, а зосередилися суто на підставах здійснення перевірки податковим органом. Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці не зобов`язане перевіряти підстави проведення перевірок органами Державної податкової служби. 

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №560/3981/23, у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх в акті, органи Державної служби з питань праці наділені повноваженнями накладати штрафи.

Формальні порушення порядку проведення перевірки або технічні помилки й неточності у наказі податкового органу, на переконання скаржника, не можуть бути автоматичною підставою для скасування постанови про накладення штрафу, якщо фактичні порушення законодавства про працю (використання праці трьох неоформлених працівників) були чітко зафіксовані та підтверджені наявними у матеріалах справи доказами й фотофіксацією.

Відносини між позивачем та трьома фізичними особами мали виключно ознаки трудових, а не цивільно-правових відносин, оскільки предмет укладених договорів не був деталізований, не містив конкретного обсягу робіт, а характер виконуваних функцій (вивантаження цегли та робота кочегаром) відповідав основному виду діяльності підприємства і відображав постійний процес виконання завдань.

Крім того, у кадрових та звітних документах позивача наявні суттєві суперечності, що підтверджують факт приховування трудових відносин. Зокрема, вказані особи приймалися і за основним місцем роботи, і за сумісництвом, у звітності щодо них зазначалися коди категорій та ознаки доходу, властиві виключно трудовим договорам («1 найманий працівник з трудовою книжкою» та ознака доходу « 101»), а припинення цивільно-правових відносин оформлювалося із посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), що є суто трудовою підставою. Повідомлення про прийняття їх на роботу було подано до Податкової служби лише 06 листопада 2024 року - із запізненням та вже після завершення фактичної перевірки, що вказує на штучне створення документів заднім числом з метою уникнення відповідальності.

Водночас, скаржник вважає, що позивачем було порушено принцип автентичності документів, оскільки під час вивчення матеріалів виявлено факт того, що бланки підприємства спочатку були проштамповані печаткою, а вже потім на них здійснювався друк тексту, що може свідчити про фальсифікацію та штучне фабрикування доказів. Скаржник просить суд виключити такі документи з числа доказів на підставі положень статті 74 КАС України.

Твердження позивача про те, що оскаржувану постанову про накладення штрафу прийнято без його участі через неповідомлення, повністю спростовується матеріалами справи та трекінгом Акціонерного товариства «Укрпошта», відповідно до яких первинне запрошення на розгляд справи було вручено позивачу особисто 03 грудня 2024 року. Повторне повідомлення про перенесення розгляду на 18 грудня 2024 року надійшло у поштове відділення ще 12 грудня 2024 року. Відповідно до пункту 4 статті 32 Закону України «Про адміністративну процедуру» та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 червня 2018 року у справі №809/1198/17, фактичне неотримання позивачем запрошення на розгляд справи не є перешкодою для розгляду справи та не може свідчити про протиправність оскаржуваного рішення.

Позивач перебуває на загальній системі оподаткування, а не на спрощеній, що виключає можливість застосування до нього такого виду відповідальності як попередження замість фінансової санкції (штрафу). 

Даний мотив, на думку скаржника, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 вересня 2024 року у справі №240/7766/23, у якому зазначено, що відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України за вчинення правопорушення у вигляді фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

У касаційній скарзі Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці просить Верховний Суд скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Таким чином, проаналізувавши підстави, на яких подано касаційну скаргу, враховуючи доводи скаржника, зазначені в обґрунтування необхідності прийняття її до розгляду касаційним судом, а також положення статті 129 Конституції України, якою передбачено право на касаційне оскарження судового рішення, колегія суддів погоджується з необхідністю здійснити касаційний перегляд рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року, з метою з`ясування правильності застосування судами першої і апеляційної інстанцій положень частини другої статті 19, статті 43 Конституції України, статті 32 Закону №2073-IX, статей 21, 22, 23, частини четвертої статті 24, статті 26, пункту 1 частини першої 36, абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України, пункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, пункту 80.1 статті 80 ПК України, перевірки дотримання положень частини другої статті 9, статті 74, частини четвертої статті 161, частини першої, другої та третьої статті 242 КАС України та перевірки необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 червня 2018 року у справі №809/1198/17, від 19 лютого 2019 року у справі №824/399/17-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах №464/4574/15-ц і №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі №287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №287/587/16-ц, від 17 квітня 2024 року у справі №560/3981/23, від 18 вересня 2024 року у справі №240/7766/23.

Верховний Суд також зазначає, що перегляд оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку у цій справі може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.

Верховний Суд також враховує, що Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звільнено від сплати судового збору за подання касаційної скарги у справі відповідно до пункту 20 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI.

Касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.

Суд також звертає увагу на необхідності реєстрації учасників справи в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі (далі - ЄСІКС). Відповідно до частини шостої статті 18 КАС України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, подає процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не визначено цим Кодексом.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З огляду на вищенаведені положення процесуального закону, запровадження на всій території України воєнного стану, а також з метою процесуальної економії, Суд звертає увагу на необхідність виконання вимог закону щодо реєстрації ТОВ «Галицька Кераміка» (код ЄДРПОУ 35694507) електронного кабінету у підсистемі ЄСІКС «Електронний суд».

Інструкція користувача Електронного суду розміщується на веб-сторінці технічної підтримки користувачів ЄСІКС за веб-адресою https://wiki.court.gov.ua.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року у справі №300/1733/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Кераміка» до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу.

2. Витребувати з Івано-Франківського окружного адміністративного суду справу №300/1733/25.

3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів (за їх наявності) разом з ухвалою про відкриття касаційного провадження.

4. Встановити для учасників справи десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу (у формі, встановленій частинами першою та другою статті 338 КАС України з висловленням позиції стосовно кожної з підстав касаційного оскарження: неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права), доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

5. Роз`яснити учасникам справи, що у разі невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд, відповідно до статті 145 КАС України, може застосувати заходи процесуального примусу.

6. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа