Справа № 361/11824/23
Провадження № 2/361/2389/24 

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
20.04.26

20 квітня 2026 р.  м.Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Писанець Н.В.,
при секретарі – Михальовій М.В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування-
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. 
В позовній заяві представник позивача посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . 
28.04.2011р. ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Богданівської сільської ради Кочубеєм М.М. за реєстровим №10, за змістом якого, спадкодавець, на випадок смерті, розпорядилась своїм майном – земельну частку (пай) по сертифікату №РН №329407, площею 2,46 га у КСП «Богданівське» від 10.02.2005 року – заповіла своїй племінниці ОСОБА_1 .
Зі змісту сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №329407 від 10.02.2005р., виданого ОСОБА_4 , як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Богданівське» вбачається, що на підставі рішення Броварської державної адміністрації від 23.05.1997р. №228 – ОСОБА_4 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Богданівське» розміром 2,46 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 12.11.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №579.
Після звернення позивача ОСОБА_1 31.07.2012 р. до Другої Броварської державної нотаріальної контори центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Київ) із заявою, зареєстрованою за №1439, було заведено спадкову справу №53167921 щодо майна померлої ОСОБА_4 . 
Листом Другої Броварської державної нотаріальної контори за №3455/0214 від 07.12.2023р. позивачу було повідомлено про відсутність у спадковому реєстрі інформації про заповіт від імені ОСОБА_4 . 
На підтвердження дійсності складеного заповіту, 20.11.2023р. позивачем було отримано довідку від Богданівського старостинського округу Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області №513, у якій зазначено, що внести інформацію до системи НАІС про заповіти, які не були внесені своєчасно, під час складання заповіту відповідальною особою з невідомих причин – старостат не має можливості, оскільки перший примірник заповіту та алфавітна книга були знищені внаслідок пожежі, що вчинили у приміщенні старостату окупаційні війська російської федерації. 
За змістом довідки від 13.12.2023р. за №569, спадкодавець ОСОБА_4 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Також у даному домоволодінні була зареєстрована її племінниця ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з її паспорту. 
Посилаючись на вимоги діючого законодавства, а саме щодо відсутності наслідків несвоєчасного здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі для його нікчемності та підстав для оспорюваності – просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай) площею 2,46 га, яка перебуває у колективній власності КСП «Богданівське» по сертифікату серії РН №329407 від 10.02.2005р року, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Присутні у судовому засіданні позивач та її представник адвокат Мінаєв Д.Д. підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні.
Сповіщені належним чином про час та дату розгляду справи представник відповідача та треті особи – до зали суду не з`явились. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, вирішити позовні вимоги на розсуд суду.
Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи та спадкової справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . 
28.04.2011р. ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Богданівської сільської ради Кочубеєм М.М. за реєстровим №10, за змістом якого, спадкодавець, на випадок смерті, розпорядилась своїм майном – земельну частку (пай) по сертифікату №РН №329407, площею 2,46 га у КСП «Богданівське» від 10.02.2005 року – заповіла своїй племінниці ОСОБА_1 .
Зі змісту сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №329407 від 10.02.2005р., виданого ОСОБА_4 , як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Богданівське» вбачається, що на підставі рішення Броварської державної адміністрації від 23.05.1997р. №228 – ОСОБА_4 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Богданівське» розміром 2,46 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 12.11.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №579.
Після звернення позивача ОСОБА_1 31.07.2012 р. до Другої Броварської державної нотаріальної контори центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Київ) із заявою, зареєстрованою за №1439, було заведено спадкову справу №53167921 щодо майна померлої ОСОБА_4 . 
Листом Другої Броварської державної нотаріальної контори за №3455/0214 від 07.12.2023р. позивачу було повідомлено про відсутність у спадковому реєстрі інформації про заповіт від імені ОСОБА_4 та роз`яснено право звернення до суду щодо подальшого спадкування.
Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 90 Цивільного процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
У статті 1233 Цивільного кодексу України, зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. (ч. 1 ст. 1236 Цивільного кодексу України)
Відповідно до положень статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу . Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Пунктом 2.1. розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок), встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.
Відповідно до п. 1.10 Порядку, 1.10, відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі».
Згідно положень частин 2, 3, 4 ст. 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Тобто, чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України), або якщо новий заповіт визнаний судом недійсним як такий, що було вчинено під впливом насильства (стаття 231 ЦК України). Існування таких винятків обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту, а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту.
Відповідно до статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 1257 Цивільного кодексу України, передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 Цивільного кодексу України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17).
Крім того, слід зауважити, що порушення посадовими особами органів місцевого самоврядування строку внесення до Спадкового реєстру відомостей посвідченого заповіту не свідчить про те, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало його волі, а також не являється однією із підстав недійсності заповіту, вичерпний перелік яких визначено Законом.
Таким чином, Заповіт від 28.04.2011 року є дійсним, тобто відповідає вимогам закону, оскільки Заповіт посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, - що відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17, щодо визначення ознак дійсного заповіту.
Вимог щодо визнання вищевказаного заповіту недійсним до суду не заявлено, матеріали спадкової справи не містять заяв інших спадкоємців щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тому суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст. 12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд-
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на земельну частку (пай) площею 2,46 га, яка перебуває у колективній власності КСП «Богданівське» по сертифікату серії РН №329407 від 10.02.2005р року, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Писанець Н.В.