Номер провадження: 22-ц/813/4768/26 
Справа № 496/3028/25
Головуючий у першій інстанції Шаньшина М. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Драгомерецького М. М.,
суддів Громіка Р. Д., Сегеди С. М.,
при секретарі Узун Н. Д., 

за участю представника ТОВ «Будмарин» - адвоката Згоди О.О. та представника ОСОБА_1 – адвоката Скриль С.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Гулям Умід Хазратович, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмарин» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав, -
в с т а н о в и в:

22 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будмарин» (далі ТОВ «Будмарин», в інтересах якого діє адвокат Згода Олексій Олександрович, звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав, в якому просить суд стягнути з відповідача суму в розмірі 628 875 грн 98 коп., а саме: 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 в сумі 104 973, 59 грн та інфляційних втрат за весь час прострочення в сумі 523 902,41 грн, як відповідальність за ст. 625 ЦК України за невчасне виконання зобов`язання за вищевказаним Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017, а також судові витрати в сумі 50 947, 14 грн, які складають 10 947,14 грн судового збору та 40 000 грн втрат на правничу допомогу.
Позовну заяву мотивовано тим, що 06 квітня 2017 року між ТОВ «Будмарин» та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №1Е, згідно якого Продавець – ТОВ «Будмарин» зобов`язується передати, а покупець - ОСОБА_1 зобов`язується прийняти у власність майнові права та сплатити їх вартість. Об`єктом майнових прав, згідно положень Договору, є квартира під будівельним номером АДРЕСА_1 , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (адреса на теперішній час – АДРЕСА_2 ) на земельній ділянці з кадастровим номером №5122783200:02:001:0876. Вартість майнових прав згідно умов Договору становить 460 000 (чотириста шістдесят тисяч) гривень 00 копійок. Згідно п. 4.1 Договору вартість майнових прав Покупець (відповідач) зобов`язується сплатити Продавцю (позивачу) наступним чином: в строк до 14 квітня 2017 року Покупець зобов`язується сплатити на користь Продавця суму в розмірі 46 000 (сорок шість тисяч) гривень 00 копійок. Залишок суми боргу 414 000 (чотириста чотирнадцять тисяч) гривень 00 копійок рівними частинами щомісячно протягом 8 місяців починаючи з 14 травня 2017 року по 14 січня 2018 року включно, сплачувати рівними частинами по 51 750 (п`ятдесят одній тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок. Згідно положень п. 4.3 Договору розрахунки за Договором здійснюються в безготівковій формі, шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця в порядку, визначеному Договором. Розрахунки за даним договором вважаються здійсненими з моменту зарахування Ціни майнового права на поточний рахунок Продавця. Відповідно до даного договору зазначено банківський рахунок Продавця, відкритий в АО «Райффайзен Банк Аваль» (380805).
Позивач ТОВ «Будмарин» здійснив будівництво багатоквартирного односекційного двадцятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_3 , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (адреса на теперішній час – АДРЕСА_4 ). 07 листопада 2008 року між Крижанівською сільською радою та ТОВ «Будмарин» укладений договір оренди земельної ділянки площею 11,00 га з кадастровим номером 5122783200:02:001:0876. (копія договору оренди надається, оригінал знаходиться у позивача). Рішенням Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області за №507-VII від 18.09.2017 розглянуто заяву ТОВ «Будмарин» та внесено зміни до вищевказаного договору оренди щодо поділу даної земельної ділянки на земельну ділянку площею 10,28 га за кадастровим номером 5122783200:02:001:2808, яка залишається в користуванні ТОВ «Будмарин» та земельну ділянку 0,720 га з кадастровим номером 5122783200:02:001:0876 яка відноситься до земель запасу комунальної власності. Після винесення вищевказаного рішення між Крижанівською сільською радою та ТОВ «Будмарин» 22 вересня 2017 року укладено додаткову угоду до вищевказаного договору оренди з внесенням змін відповідно до рішення сесії, що підтверджується як додатковою угодою так і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №100926514 від 20.10.2017. 
Ознайомившись із документами реєстраційної справи на квартиру АДРЕСА_5 в електронному вигляді, позивачу стало відомо, що відповідач, не сплативши позивачу жодного платежу за Договором, на підставі вищевказаного договору та використавши підроблений акт приймання-передачі майнових прав від 27.05.2019, згідно якого ТОВ «Будмарин» начебто передав ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв майнові права на квартиру під будівельним номером АДРЕСА_6 , для реєстрації речових прав на вказане майно, 30 серпня 2019 року зареєстрував за собою право власності на квартиру під номером АДРЕСА_5 , кадастровим номер земельної ділянки 5122783200:02:001:2808. після незаконного оформлення права власності на вищевказану квартиру, ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 18.02.2020 з ОСОБА_2 , згідно якого остання прийняла у власність квартиру під номером АДРЕСА_5 . Вказані вище обставини змусили звернутися позивача до Біляївського районного суду Одеської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 460 000 грн заборгованості за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017. Рішенням суду першої інстанції в справі №496/6000/21 позивачу відмовлено в задоволенні позову. Не погодившись з даним рішенням, ТОВ «Будмарин» звернулося до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою на вищезгадане рішення, в якій просило рішення Біляївського районного суду Одеської області скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного суду в справі 496/6000/21 від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Будмарин» задоволено, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2024 року скасовано; ухвалено постанову, якою позовні вимоги ТОВ «Будмарин» до ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 460 000 гривень. На теперішній час основна заборгованість відповідача погашена ним самостійно після ухвалення Одеським апеляційним судом зазначеної постанови, що підтверджується випискою АТ КП «ПриватБанк» від 07.05.2025 та платіжними інструкціями №55751823SB від 22.04.2025 на суму 17 250 грн, №55751829SB від 22.04.2025 на суму 60 000 грн, №55694941SB від 18.04.2025 на суму 150 000 грн, №55659787SB від 17.04.2025 на суму 150 000.00 грн, №55636054SB від 17.04.2025 на суму 100 000.00 грн.
Крім того, на теперішній час існує заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді трьох процентів річних та інфляційних нарахувань від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е, укладеним між ТОВ «Будмарин» та ОСОБА_1 , основна заборгованість за яким була погашена позивачем лише починаючи з 17 квітня 2025 року. Розрахунок 3% річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення необхідно здійснити з розрахункового періоду з 15 квітня 2017 року до 25 березня 2025 року включно – з суми 460 000 грн та з розрахункового періоду з 15.05.2017 до 25.03.2025 включно – розрахунок частинами по 51 750 грн помісячної оплати 8 періодами, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
«7 серпня 2025 року відповідач ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гулям У. Х., надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що доводи зазначені позивачем щодо того, що відповідачем не здійснено оплату за вказаним Договором не мають під собою жодного підґрунтя. У звіті ТОВ «Арте Аудит» про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ТОВ «Будмарин» від 15.11.2021 зазначено, що підсумовуючи виконані аудиторські процедури відносно наданого договору №1Е від 06.04.2017 року купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «Будмарин» та ОСОБА_1 , первинних документів - банківських виписок по поточним рахункам Товариства, регістрів бухгалтерського обліку по рахункам 311, за період з 06.04.2017 по 03.11.2021, можна зробити висновок, що на поточні рахунки ТОВ «Будмарин» не надходило будь-яких грошових коштів від ОСОБА_1 .. Оскільки вищезазначені процедури не є аудитом або оглядом, проведеним відповідно до Міжнародних стандартів аудиту або Міжнародних стандартів завдань з огляду (або національних стандартів чи практик), ТОВ «Арте Аудит» не висловлює впевненості стосовно стану розрахунків ТОВ «Будмарин» за договором купівлі-продажу майнових прав № 1Е від 06.04.2017 з ОСОБА_3, станом на 03 листопада 2021 року. У висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №22-872/873 від 29.09.2022 судово-економічної експертизи за матеріалами кримінального провадження №1202116250001367 зазначено, що проведеними дослідженнями за наданими документами, висновок аудиторського звіту від 15.11.2021 виконаного ТОВ «Арте Аудит», щодо розрахунків та ненадходження грошових коштів від ОСОБА_1 за договором №1Е від 06.04.2017 купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «Будмарин» та ОСОБА_1 за період з 06.04.2017 по 03.11.2021, при умові не підтвердження первинними розрахунковими документами оплату ОСОБА_1 вартості майнових прав на квартиру, підтверджується. Тобто, висновок експертного дослідження лише підтверджує правильність звіту, за яким облікові записи в регістрах не повністю і недостовірно відображають всю інформацію. Інших питань щодо стану розрахунків перед експертом поставлено не було.
Крім того, позивачем до вказаної позовної заяви доданок розрахунок 3% річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з розрахункового періоду з 15.04.2017 до 25.03.2025 включно. Однак, вказаний розрахунок заборгованості не може бути прийнятий до уваги судом при винесенні рішення, оскільки складений не в межах строків позовної давності у справі про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних. Правова природа нарахувань за статтею 625 ЦК України є триваючим правопорушенням, яке припиняється лише в момент повного виконання основного зобов`язання, а тому встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності щодо таких нарахувань обраховується за останні три роки, які передували зверненню кредитора з позовом, якщо основне зобов`язання боржником не виконано. З чого вбачається, що розрахунок заборгованості поданий позивачем здійснений із перевищенням трирічного строку позовної давності (2017-2025), з чого вбачається що сама сума заборгованості зазначена у позові є невірною та завищена у три рази. 
Представник позивача, ТОВ «Будмарин», адвокат Згода О. О., в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також в матеріалах справи наявні додаткові пояснення, відповідно до яких представник позивача зазначає, що представник відповідача адвокат Гулям У. Х. 26 серпня 2025 року подав до Біляївського районного суду Одеської області через особистий електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС відзив на позовну заяву ТОВ «Будмарин». Доводи, викладені у відзиві представника відповідача, обґрунтовані наступним чином. Представником відповідача у даному відзиві зазначено про те, що позивачем не доведено перед судом про не погашення відповідачем заборгованості за договором в сумі 460 000 грн. Однак позивач вважає вищевказані доводи представника відповідача необґрунтованими з наступних підстав, а саме постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2025 року по справі №496/6000/21 апеляційну скаргу позивача задоволено, скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2024 року по справі №496/6000/21, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Таким чином, суд у вищевказаній постанові дійшов висновку про невиконання ОСОБА_1 , який є відповідачем аналогічно, як в справі №496/3028/25, своїх зобов`язань за вищевказаним договором. 
Також в своєму відзиві представник відповідача посилається на той факт, що розрахунок заборгованості поданий позивачем здійснений із перевищенням трирічного строку позовної давності (2017-2025), з чого вбачається що сама сума заборгованості зазначена у позові є невірною та завищена у три рази, що у відповідності до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Дані зміни до ЦК України введено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року Постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. Постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Також, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 24 лютого 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року. На час подачі позовної заяви у справі №496/3028/25 воєнний стан в Україні діяв відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 січня 2025 року №26/2025 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 січня 2025 року №4220-ІХ. Тобто, перебіг строків позовної давності, враховуючи вказані законодавчі та підзаконні нормативно-правові акти, зупинено ще з 02 квітня 2020 року та відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-IX, яким виключено пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, відновлено лише з 04 вересня 2025 року, коли позовна заява вже знаходилась на розгляді суду. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. Розрахунок заборгованості позивача розраховувався від дати коли були прострочені зобов`язання відповідачем за договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 по кожному платежу до дня погашення основної заборгованості відповідачем, а саме 25 березня 2025 року.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Гулям У. Х., в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2025 року позовну заяву ТОВ «Будмарин» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав – задоволено частково.
Суд стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 ) на користь ТОВ «Будмарин» (Код ЄДРПОУ 33656758, юридична адреса: 65014, м. Одеса, вул. Віри Інбер, 5 прим. 304Н) суму 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 в розмірі 628 875 грн 98 коп.;
стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 ) на користь ТОВ «Будмарин» (Код ЄДРПОУ 33656758, юридична адреса: 65014, м. Одеса, вул. Віри Інбер, 5 прим. 304Н) витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн та судовий збір у розмірі 10 947, 14 грн. В іншій частині позову відмовлено. (а.с. 102-112).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гулям Умід Хазратович, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
08 червня 2026 року в судове засідання для проголошення повного тексту судового рішення, учасники справи не з`явились.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гулям У. Х. та відзиві позивача, ТОВ «Будмарин», в інтересах якого діє адвокат Згода О. О., на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга, підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 квітня 2017 року між ТОВ «Будмарин» та ОСОБА_1 було укладено договір №1Е купівлі-продажу майнових прав.
Пунктом 2.1.2. договору передбачено, що об`єктом майнових прав є квартира, під будівельним номером АДРЕСА_1 , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області.
Об`єктом будівництва є багатоквартирний односекційний дванадцятиповерховий житловий будинку АДРЕСА_3 , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області, земельна ділянка з кадастровим номером 5122783200:02:001:0876 (п. 2.1.3. договору).
07 листопада 2008 року між Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області (орендодавець) та ТОВ «Будмарин» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки.
Актом від 10.11.2008, на виконання рішення Крижанівської сільської ради від 30.09.2008 за №548-V, представником ТОВ «Інагро» Стеценко Н. О., в присутності: начальника відділу Держкомзему у Комінтернівському районі Волкодава А. В., Крижанівського сільського голови Заверюхи М. О., землекористування директора «ТОВ Будмарин» Теплицького В. Е., суміжних власників землі та землекористувачів: представника «Алькор ойл», ПП Шмоніна І. А., представника ТОВ «СВТ-ко», встановлено в натурі межі земельної ділянки загальною площею 11,00 га забудованих земель (під проїздами, проходами та площадками), під розміщення жилого комплексу на території Крижанівської сільської ради (в межах с. Крижанівка) Комінтернівського району Одеської області, із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які перебувають у користуванні Чорноморської КЕЧ (колишнє військове містечко № НОМЕР_2 ).
У додатку до акту від 10.11.2008, зображено встановлення меж земельної ділянки, загальною площею 11,00 га, кадастровий номер: 5122783200:02:001:0876.
06 грудня 2008 року було складено акт приймання-передачі земельної ділянки, відповідно до якого Крижанівська сільська рада передає, а ТОВ «Будмарин» приймає у платне користування строком на 49 років земельну ділянку під розміщення жилого комплексу, розташованої в с. Крижанівка Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер: 5122783200:02:001:0876, загальною площею 11,00 га.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, останній звернувся до Біляївського районного суду Одеської області із позовною заявою до відповідача про відшкодування шкоди, а саме стягнення шкоди у розмірі 460 000 грн. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2024 року в задоволенні позовної заяви ТОВ «Будмарин» було відмовлено. 
Не погодившись із вказаним рішенням позивач звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою. Постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2025 року рішення Біляївського районного суду Одеської області було скасовано, та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву ТОВ «Будмарін» було задоволено та стягнуто з відповідача ОСОБА_1 шкоду у розмірі 460 000 грн. 
Вказані факти не заперечувались стороною позивача та відповідача.
Відповідно до розрахунку суми 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017, заборгованість відповідача за період з 15.04.2017 по 25.03.2025 складає 628 875,98 грн.
Відповідно до ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18.
З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо сплати коштів, підтвердженого судовим рішенням.
Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2024 року, яке було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2025 року що набрало законної сили та яке виконане відповідачем з 17 квітня 2025 року по 22 квітня 2025 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим, за змістом ст. ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
З огляду на те, що відповідач порушив встановлене в рішенні суду грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №459/3560/15-ц, від 11.07.2018 у справі №753/23612/15-ц, від 05.09.2018 у справі №461/479/16-ц, від 22.11.2018 у справі №761/43507/16-ц.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року №6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18.
Отже, відповідач мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили.
Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень ст. 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18.
Відповідно вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Про те, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову йдеться у Постанові ВСУ від 27.05.2020 у справі №2-879/13. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах– зазначає Суд. Окрім цього Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Що стосується посилання відповідача на застосування строку позовної давності, оскільки позовну заяву було подано із перевищенням трирічного строку позовної давності, в даному випадку, суд зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Так на 02 квітня 2020 року не збіг три річний строк позовної давності для звернення позивача до відповідача для стягнення коштів передбачених ст. 625 ЦК України. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками.
Вказана позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 по справі №903/602/24.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Судом встановлено, що до позовної заяви додано копію договору про надання професійної правничої допомоги від 28.03.2025, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Будмарин». 
Таким чином, з метою дотримання принципу справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною з огляду на складність та фактичний розгляд справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Також Верховний Суд, здійснюючи розгляд справи №873/212/21, у якій досліджував питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспіввісною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу у даній справі у сумі 40 000 грн є не співмірними із складністю цієї справи, обсягом та часом послуг у суді, не відповідають критерію розумності їхнього розміру, співмірності та справедливості. Суд дійшов висновку про зменшення розміру таких витрат від попередньо заявленої суми та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 947,14 грн.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині обґрунтованості загального розміру інфляційних витрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми в розмірі 628 875, 98 грн погодитися неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем, ТОВ «Будмарин», не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що загальний розмір інфляційних витрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми становить 628 875, 98 грн. 
Так, Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів вважає, що в порушення положень статей 264, 265 ЦПК України суд першої інстанції помилково не надав оцінки кожному аргументу наведеного відповідачем щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, тобто взагалі відповідач не був «почутий» судом.
Дійсно, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, прозастосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині 1 статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості таобов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.08.2019 у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22.01.2020 №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що розрахунок заборгованості поданий позивачем здійснений з перевищенням трирічного строку позовної давності, оскільки суд першої інстанції правильно виходив, що у даному випадку позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 
Зважаючи на те, що позивачем, усупереч ст. ст. 12, 81 ЦПК України, що є його обов`язком, за допомогою належних доказів не підтверджено загальний розмір інфляційних втрат та 3% річних за період з 15 квітня 2017 року по 25 березня 2025 року заявлений до стягнення, а тому наведене унеможливлює перевірити обґрунтованість позовних вимог у цій частині на предмет їх достовірності, а відтак і встановити розмір цієї заборгованості.
Наданий позивачем розрахунок, колегія суддів не приймає, оскільки він не є підставою для встановлення певних фактів та обставин, що мають значення для справи.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла до висновку, що позивачем не підтверджено належним чином, що загальний розмір інфляційних втрат та 3% річних за період з 15 квітня 2017 року по 25 березня 2025 року становить 628 875, 98 грн. 
Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості у вигляді інфляційних втрат та 3% річних є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають. 
Таким чином, позивачем в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідач порушив його права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ч. 2 ст. 625 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Гулям Умід Хазратович, задовольнити частково, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2025 року скасувати, та ухвалити постанову, якою у позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмарин» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 08 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда