ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/5216/16 Суддя (судді) першої інстанції: Димарчук Тетяна Миколаївна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Флексо Прінт Плюс" на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Флексо Прінт Плюс" до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Флексо Прінт Плюс" звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.03.2016 №0882615131. 
На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 цю справу передано на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що посадовими особами Головного управління ДФС у м. Києві проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ "Флексо Прінт Плюс" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 - 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 - 31.12.2014 року, за результатом якої складено акт №39/26-15-13-01-01/33343497 від 17.02.2016 (а.с.9-42).
З наведеного в акті слідує, що між ТОВ «Флексо Прінт Плюс» (покупець) та ТОВ «Універсальне агентство «Сова» (постачальник) укладено договори про постачання товарно-матеріальних цінностей від 01.10.2013 №б/н та від 01.04.2014 №01/04-к. Відповідно до предмету договорів, постачальник зобов`язується поставити флексографічну фарбу (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити на умовах цього договору (а.с.118-120, том 1). Умови поставки - самовивіз зі складу постачальника. Основою оплати товару є рахунок-фактура постачальника.
За наслідками господарських операцій ТОВ «Універсальне агентство «Сова» було виписано для ТОВ «Флексо Прінт Плюс» податкові накладні на загальну суму 1 710 324,00 грн (в т.ч. ПДВ 285 054,00 грн), на підставі яких позивачем включено до складу податкового кредиту суми ПДВ та відображено їх в деклараціях з податку на додану вартість, в тому числі: за вересень 2013 року - 29726,00 грн, за жовтень 2013 року - 41750,00 грн, за листопад 2013 року - 83500,00 грн, за січень 2014 року - 41750,00 грн, за березень 2014 року - 58908,00 грн, за квітень 2014 року - 29420,00 грн.
З акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлені наступні порушення:
- п. 198.3 та п. 198.6 ст. 198 ПК України (із змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на суму 285 054,00 грн в т.ч.: за квітень 2014 року в сумі 102 095,00 грн; за жовтень 2014 року в сумі 123 374,00 грн; за листопад 2014 року в сумі 59 585,00 грн;
- п. 3 Порядку заповнення та подання податковим агентом податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум отриманого з них податку, затвердженого Наказом ДПА України від 24.12.2010 №1020, Порядку заповнення та подання податковим агентом податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум отриманого з них податку, затвердженого Наказом Міндоходів від 24.12.2010 №1020, від 21.01.2014 №49 податкових розрахунків форми 1-ДФ за І-IV кв. 2013 року, за І кв. 2014 року.
На підставі акту перевірки №39/26-15-13-01-01/33343497 від 17.02.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 04.03.2016 №0882615131 яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 427 581,00 грн, в тому числі: 285 054,00 грн за податковими зобов`язаннями (за основним платежем) та 142 527, 00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.
Вважаючи вищевказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 1 розділу І ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Також, пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством України. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
З наведених законодавчих положень вбачається, що витрати платника, які зменшують базу оподаткування податку на додану вартість, мають бути реально понесеними, документально підтвердженими, а документи на обґрунтування таких витрат повинні містити повну та достовірну інформацію про учасників та умови господарських операцій.
Слід зазначити, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість податкового кредиту первинними документами покладається на платника, позаяк саме вій виступає суб`єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, та зменшує оподатковуваний доход на суму витрат при визначенні податку на прибуток.
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно підпункту 2.15 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, визначено, що первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна ув`язка окремих показників.
Отже до уваги можуть братись лише ті первинні документи, які складені відповідно до норм закону та на підставі фактичного здійснення господарської операції.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Одночасно, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому. 
Водночас, виходячи зі змісту поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податку отримати відповідний економічний ефект, тобто, господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності. З`ясування наміру платника податку на отримання економічного ефекту від господарської операції передбачає аналіз умов та обставин її здійснення. При цьому, економічний ефект не повинен полягати виключно в зменшенні податкового навантаження на хоча б одного з учасників операції. Відповідно, економічний ефект відсутній в операціях, які призводять до збільшення задекларованих витрат платника та зменшують об`єкт його оподаткування без можливості отримання додаткового приросту активів чи збереження їх вартості. Варто виходити з того, якою в тій чи іншій ситуації має бути поведінка добросовісного суб`єкта господарювання, що за звичайних умов ведення господарської діяльності зацікавлений у найбільшому скороченні своїх витрат.
Документальне обґрунтування наявності ділової мети передбачає наявність документів управлінського обліку, первинних документів, які платник податків використовує в господарській діяльності, зокрема, у перспективі, або коли наявна потреба в здійсненні збиткових операцій з огляду на стратегічні цілі чи несприятливі обставини. Такі документи мають містити загальноприйняті реквізити, такі як дата складання та підписи уповноважених осіб, і можуть бути використані під час перевірки або затребувані в установленому порядку.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов`язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту.
Таким чином, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулось, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.
Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 809/1337/17 зазначив, що презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку. За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником-платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно пункту 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг). Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні мати на увазі, що сам факт наявності у позивача податкових накладних та інших облікових документів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах, а також те, що для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту.
Як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «Флексо Прінт Плюс» (покупець) ТОВ «Універсальне агентство «Сова» (постачальник) укладено договори про постачання товарно-матеріальних цінностей від 01.10.2013 №б/н та від 01.04.2014 №01/04-к. Відповідно до предмету договорів, постачальник зобов`язується поставити флексографічну фарбу (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити на умовах цього договору (а.с.118-120, том 1).
Умови поставки - самовивіз зі складу постачальника. Основою оплати товару є рахунок-фактура постачальника.
За наслідками господарських операцій сторонами господарських операцій складено видаткові накладні, рахунки- фактури, податкові накладні (а.с.121-206, том 1).
Факт оплати підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями (а.с.207-216, том 1).
На підставі отриманих від ТОВ «Універсальне агентство «Сова» податкових накладних на загальну суму 1710324,00 грн (в т. ч. ПДВ 285 054,00 грн), ТОВ «Флексо Прінт Плюс» за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 включило до складу податкового кредиту суми ПДВ та відобразило їх в деклараціях з податку на додану вартість у розмірі 285 054,00 грн, в тому числі: за вересень 2013 року - 29726,00 грн, за жовтень 2013 року - 41750,00 грн, за листопад 2013 року - 83500,00 грн, за січень 2014 року - 41750,00 грн, за березень 2014 року - 58908,00 грн, за квітень 2014 року - 29420,00 грн.
На підтвердження факту використання придбаного товару у господарській діяльності позивачем долучено до матеріалів справи акти-списання товару, видаткові накладні на продаж товару, виписки з банку про зарахування коштів за придбаний товар (а.с.221-250, том 1; 1-71, том 2).
При цьому, суд не дає оцінку (не ставить під сумність) правильності оформлення первинних документів, та констатує, що наявність первинних документів є обов`язковою, але не єдиною достатньою умовою для формування податкового кредиту, оскільки формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів факт її здійснення.
Досліджуючи питання пов`язаності отриманих позивачем товарів та послуг із його господарською діяльністю, суд зазначає наступне.
Відповідно до визначення ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Підпункт 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПКУ визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Як на підставу укладення вищевказаних договорів із контрагентом, позивач посилається на зобов`язання перед третіми особами, на підтвердження чого надано копії первинних бухгалтерських документів.
Натомість, як вбачається з акта перевірки №39/26-15-13-01-01/33343497 від 17.02.2016, підставою для нарахування зобов`язань стала інформація про відсутність у контрагентів позивача можливості виконати зобов`язання за укладеними договорами (відсутність необхідних трудових ресурсів та основних (в тому числі транспортних) засобів), відсутність джерела походження реалізованого на адресу позивача товару та пояснення ТОВ «Універсальне агентство «Сова» гр. ОСОБА_1 про непричетність до ведення фінансово-господарської діяльності товариства.
Так, в акті перевірки зазначено, що ТОВ «Універсальне агентство «Сова» зареєстроване в ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, основний вид діяльності - інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; кількість працюючих - 6 осіб. Транспортні засоби відсутні. По ланцюгу постачання відсутні підприємства перевізники.
TOВ «Універсальне агентство «Сова» має стан 8 - до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням. Згідно з інформацією, що міститься в базах по зазначеному підприємству- постачальнику анульовано свідоцтво платника ПДВ, відсутні наймані працівники, виробничі потужності, проведення зустрічних перевірок не можливо в зв`язку з тим, що підприємство обліковується зі станом 8 (до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням).
Слідче управління фінансових розслідувань ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві листом від 03.02.20154 №455-2650090115 надано протокол допиту від 08.10.2014 засновника ТОВ "Універсальне агентство «Сова» гр. ОСОБА_1 , в якому гр. ОСОБА_1 зазначив, що зареєстрував підприємство виключно за грошову винагороду у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. До фінансово-господарської діяльності підприємств реального відношення не мав, оскільки не мав на це коштів, відповідних знань та зв`язків. Печаток підприємств у нього ніколи не було. Ніколи не був засновником, директором, бухгалтером будь-яких підприємств на території України (а.с.73-78, том 2).
Аналізом даних Єдиного реєстру податкових накладних встановлена невідповідність придбаних та реалізованих ТОВ «Флексо Прінт Плюс» товарів та послуг, що, в свою чергу, свідчить про відсутність фактів реального здійснення господарських операцій з контрагентом - постачальником ТОВ «Універсальне агентство «Сова».
Окрім того, судом встановлено, що на час вказаних операцій на посаді директора ТОВ "Універсальне агентство «Сова» перебував гр. ОСОБА_1 . Однак, згідно наданих пояснень ОСОБА_1 зареєстрував вказане товариство за грошову винагороду з подальшою передачею у володіння чи управління підставним особам та не мав наміру провадити фінансово-господарську діяльність.
Податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.
Водночас, позивачем на підтвердження виконання господарських договорів, реальність яких не визнається відповідачем, не було надано документів, які підтверджують фактичний рух його активів та реальні зміни в майновому стані, а одних лише видаткових накладних, податкових накладних та подорожніх листів недостатньо для здійснення висновку про реальність виконання цих договорів. Фактично, крім документів у паперовому вигляді, які підтверджують факт укладення договору, складення видаткових і податкових накладних, а також проведення оплати, інших доказів на підтвердження реальності господарських відносин позивачем суду не надано. 
Сам факт наявності у позивача податкових чи-то видаткових накладних, виписаних від імені постачальника, або інших документів, складених з посиланням на поставку товарів (послуг) не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах.
Предметом доказування у справах, спір в яких стосується зазначеного права платника податків, становлять, зокрема обставини щодо факту здійснення операції з постачання товару (послуги) в разі, якщо контролюючий орган виключив з податкового обліку суми податкового кредиту та (або) витрат з підстав нереальності (безтоварності) операції.
У такому випадку документи підлягають оцінці з врахуванням всіх обставин, в тому числі й обставин щодо характеру діяльності постачальника. Лише сукупність обставин може свідчити на користь висновку про реальність або неможливість фактичного проведення господарських операцій.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 20.02.2018 у справі № 809/117/13-а, від 29.07.2020 у справі №200/5834/19-а, від 11.09.2019 у справі №814/1932/17, від 28.10.2019 у справі №280/5058/18, від 28.10.2020 у справі 640/3516/19.
Суд також звертає увагу, що подібні правовідносини щодо підтвердження реального характеру здійснених поставок ТОВ «Універсальне агентство «Сова» та віднесення іншим суб`єктом господарювання (відмінним від позивача) до податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних контрагентом-постачальником ТОВ «Універсальне агентство «Сова», були предметом дослідження у справі №826/2502/16.
Так, Верховний Суд у справі №826/2502/16, скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.09.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.01.2017 в частині задоволення позовних вимог та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що документи, надані позивачем на підтвердження правомірності формування ним даних податкового обліку, зокрема, за операціями з Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальне агентство «Сова», не є достатніми та достовірними, оскільки відповідач посилався на пояснення посадової особи цього суб`єкта господарювання, яка заперечувала свою участь у веденні господарської діяльності, складанні та підписанні таких документів.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.
Беручи до уваги, що в межах розгляду даної адміністративної справи, судом встановлено ознаки фіктивності укладених між позивачем та його контрагентами правочинів, а також вчинення позивачем інших порушень, визначених йому актом спірної перевірки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення позивачем податкового законодавства, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Флексо Прінт Плюс" залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк