Справа №752/2331/25
Провадження № 2/752/1060/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

19.05.2026 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді Чекулаєва С.О.,
за участі секретаря Пастух З.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА»
про зміну формулювання причини та дати звільнення,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі за текстом також - позивач) звернулася до суду з позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА» (надалі за текстом також відповідач або ДП «ЦКДС»), в якому просила суд,
-зобов`язати відповідача змінити формулювання причини та дати звільнення позивача в наказі №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024 та звільнити позивача з посади бухгалтера ДП «ЦКДС» (код ЄДРПОУ 32955958) з 31.10.2023 за ч. 1 ст. 38 КЗпП України та видати новий наказ про звільнення.
Стислий виклад позиції позивача 
В обґрунтування позову позивач вказує, що з 08.06.2012 вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду бухгалтера підприємства. 
Починаючи з 28.02.2022 позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період дії карантинних обмежень. 
Позивач стверджує, що 16.10.2023, засобами електронної пошти, вона подала на ім`я директора ДП «ЦКДС» заяву про своє звільнення за власним бажанням з 31.10.2023, однак, з незрозумілих причин, копія наказу про звільнення та трудова книжка не були надані позивачу, а також не були проведенні належні грошові розрахунки по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки.
Відповідач лише 13.12.2024 надіслав на поштову адресу позивача копію наказу №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024, копію довідки про суми нарахованої заробітної плати за період з 01.01.2020 по 31.12.2023, копію письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, копію розрахунку оплати компенсації невикористаної відпустки та супровідний лист №58 від 26.11.2024.
Ознайомившись із наказом №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024 позивач дізналась, що її було звільнено з посади бухгалтера з 01.08.2024, а підставою звільнення вказано ч.1 ст. 36 КЗпП України, а не ч. 1 ст. 38 КЗпП України, як було вказано у заяві про звільнення від 16.10.2023. Позивач також стверджує, що після 31.10.2023, вона жодного дня не виходила на роботу в ДП «ЦКДС» та заробітну плату від відповідача не отримувала.
Стислий виклад позиції відповідача 
У поданому до суду відзиві на позов відповідач висловився про безпідставність заявлених позовних вимог.
Разом з тим, суд встановив, що відзив на позов, який надійшов до Голосіївського районного суду міста Києва від ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА» не містить доказів надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу (п.2 ч.5 ст.178 ЦПК України), а тому, у відповідності до п.7 ч.1 та ч.4 ст.183 ЦПК України суд повертає відзив і додані до нього докази без розгляду.

Процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.01.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. 
31.01.2025 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
08.04.2026 від позивача до Голосіївського районного суду міста Києва надійшла заява про відвід головуючого судді Чекулаєва С.О., яка була передана судді на розгляд 13.04.2026.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.04.2026 заява про відвід визнана необґрунтованою та передана для розгляду іншим суддею в порядку ч.3 ст.40 ЦПК України.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.04.2026 у задоволенні відводу головуючому судді відмовлено.
Чергове судове засідання у справі призначене на 19.05.2026.
07.05.2026 від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.
18.05.2026 від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

Фактичні обставини встановлені судом
Згідно наказу №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА» про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024 ОСОБА_1 була звільнена з 01.08.2024 з посади бухгалтера підприємства за згодою сторін на підставі заяви (ч.1ст.36 КЗпП України).
Вказаний наказ про звільнення був надісланий позивачу на її електронну адресу, а також на адресу її зареєстрованого місця проживання лише у листопаді 2024 року, що підтверджується листом ДП «ЦКДС» від 26.11.2024 №58.
Матеріали справи містять заяву позивача, датовану 16.10.2023 в якій позивач просить звільнити її із займаної посади за власним бажанням 31.10.2023.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Суд встановив, що спір виник з трудових правовідносин та стосується визначення дати та підстав звільнення позивача.
Згідно ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. 
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України).
Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Згідно п. 1 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути, серед іншого, безстроковим, що укладається на невизначений строк.
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі (ч.1 ст.24 КЗпП України).
Підстави припинення трудового договору визначені у ст.36 КЗпП України, де однією з таких підстав вказана угода сторін.
Згідно ст.38 КЗпП України визначений порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Відповідно до вказаної статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Позивач просить суд зобов`язати відповідача змінити формулювання причини та дати звільнення позивача в наказі №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024 та звільнити позивача з посади бухгалтера ДП «ЦКДС» з 31.10.2023 за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Судове рішення ухвалюється судом виключно на підставі оцінки наявних доказів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України)
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Суд звертає увагу, що із поданих ОСОБА_1 доказів разом із позовною заявою неможливо встановити характер трудових відносин, які виникли між нею та ДЕРЖАВНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА», зокрема, матеріали справи не містять жодного документу про прийняття та перебування позивача на посаді бухгалтера підприємства, умов трудового договору, його строковості чи безстроковості.
Заяв про забезпечення доказів або клопотань про витребування доказів судом позивач не заявляла. 
Суд також звертає увагу, що заява про звільнення від 16.10.2023, яка адресована директору ДП «ЦКДС» Анатолію Чеботарю не містить інформації щодо посади з якої позивач просить її звільнити 31.10.2023, а також матеріали справи не містять доказів надсилання (отримання) такої заяви до керівника підприємства.
Водночас, із поданих разом з позовом доказів суд достовірно встановив лише те, що ОСОБА_1 була звільнена 01.08.2024 з посади бухгалтера ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА» згідно заяви за ч.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) про припинення трудового договору (контракту). 
Стосовно поданого відзиву на позов та доказів суд зазначає, що залишає їх без розгляду з зв`язку з наступним. 
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч.2 ст.174 ЦПК України).
Відповідно до ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
Окрім того, згідно ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.
Пунктом 2 частини п`ятої статті 178 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Пунктом 7 частини першої статті 183 ЦПК України передбачено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч.4 ст.183 ЦПК України).
Суд встановив, що відповідачем, як доказ надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу, був наданий фіскальний чек АТ «УКРПОШТА» від 21.04.2025 із вказанням отримувача «Слічук Олесі Сергіївни, 01042, м. Київ, маса відправлення 0,014 кг». 
Водночас, належним доказом направлення відзиву з додатками іншим учасникам судового процесу відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, є оригінал розрахункового документу (оригінал поштової квитанції чи фінансового чека), виданий відправникові поштового відправлення.

Відповідно до пункту 19 Правил внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою.
Пунктом 61 Правил встановлено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля.
Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.
Таким чином, належним доказом направлення сторонам копій заяв (відзиву) та доданих до неї документів є оригінали фіскального чеку (квитанції) та опису вкладення, в якому зазначені: повне найменування адресата, його поштова адреса та поіменний перелік документів, що надсилається на його адресу.
Отже, при поданні до суду відзиву на позовну заяву відповідач зобов`язаний додати до нього, зокрема, доказ направлення відзиву позивачу. Проте, в порушення вказаних вимог закону до поданого відповідачем відзиву на позовну заяву не доданий документ, що підтверджує надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.
Суд також звертає увагу, що маса поштового відправлення, що вказана у фіскальному чеку становить лише 0,014 кг, що вочевидь не відповідає обсягу відзиву з додатками, які надійшли до суду. 
Враховуючи викладене, суд залишає без розгляду відзив відповідача та додані ним до відзиву докази.
Окрім цього, суд зазначає, що згідно положень ст.83 ЦПК України позивач подає докази разом з поданням позовної заяви.
Частиною четвертою статті 83 ЦПК України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною восьмою статті 83 ЦПК України вказано, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Ознайомившись із позовною заявою від 13.01.2025 та відповіддю на відзив від 30.03.2026 суд встановив, що вказані заяви по суті не містять повідомлення, щодо неможливості подання таких доказів у визначений строк.
Позивач також не зверталася до суду із клопотанням про поновлення пропущеного строку для подання доказів. 
За таких обставин, докази, що подані позивачем разом із відповіддю на відзив від 30.03.2026 до розгляду судом не приймаються.
Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, що були подані сторонами в порядку визначеному процесуальним законодавством, суд дійшов до висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що вона дійсно зверталася 16.10.2023 до відповідача із заявою про звільнення її з посади бухгалтера ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА».
Жодних інших доказів того, що наказ №2-к/тр (РОЗПОРЯДЖЕННЯ) ДП «ЦКДС» від 01.08.2024 про звільнення позивача з посади бухгалтера підприємства був виданий з порушеннями трудового законодавства матеріали справи не містять. 

Враховуючи викладене, а також положення ч.6 ст.81 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА» про зміну формулювання причини та дати звільнення необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч.2 ст.141 ЦПК України).
Оскільки суд відмовив у задоволенні позову всі понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81,83, 174, 178, 183, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЦЕНТР КОНСАЛТИНГУ ТА ДІЛОВОГО СПІВРОБІТНИЦТВА» про зміну формулювання причини та дати звільнення - відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 19.05.2026

Суддя: С.О. Чекулаєв