ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/1533/26
Головуючий у першій інстанції – Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1575/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Разгуляєвої О. В.,
суддів Луговця О. А., Любчика О. А.,
учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.09.2019 між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 113259, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн на умовах визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені договором.
Зазначає, що Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та в строк визначеними умовами кредитного договору, проте відповідачем у встановлений строк заборгованість погашена не була.
Також за доводами позову, 12.04.2021 між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений Договір відступлення прав вимоги № СККК-12042021, за умовами якого право вимоги до ОСОБА_1 перейшло ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, оскільки добровільно позичальник добровільно не сплатив борг, позивач звернувся до суду.
У позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 стягнути заборгованість за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019 у загальному розмірі 18 941,94 грн, судові витрати в розмірі 2 662,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. 
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.05.2026 в задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягненнязаборгованості за кредитним договором, відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що ТОВ «ФК «Кредит Капітал» не надано доказів підтвердження зарахування кредитних коштів за кредитним договором №113259 від 20.09.2019 та фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника).
Також за висновком суду, розрахунок заборгованості за кредитним договором, здійснений представником ТОВ «ФК «Кредит Капітал», є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Не погодившись з вказанимрішенням суду, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Усенко М.І. подав апеляційнускаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.05.2026 і прийняти нову постанову про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі та стягнути судові витрати.
За доводами апеляційної скарги, рішення судом першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обгрунтування доводів скарги заявник посилається, що Товариство свої зобов`язання за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019 виконало у повному обсязі, а відповідач отримав кредитні кошти та здійснював часткове погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості від 12.02.2026, який оформлено та підписано відповідно до вимог чинного законодавства України.
Вказує, що за весь час дії договору відповідачем було сплачено 1 598,28 грн основної суми кредиту, що можна вважати визнанням боргу та погодження з умовами кредитного договору.
В обгрунтування зазначених доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18.
Як стверджує заявник, наданий розрахунок заборгованості підтверджує факт перерахування кредитних коштів, а також часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019, у зв`язку з чим може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні чинного законодавства.
Обгрунтовуючи зазначені доводи заявник посилається на правові позиції, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 30.12.2024 у справі №378/932/23 та у постанові Верховного Суду від 12.12.2024 у справі №298/825/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Також зазначає, що кредитний договір № 113259 від 20.09.2019 був укладений в електронній формі та підписаний зі сторони Кредитодавця відповідно до п. 6.9. договору шляхом накладення аналогу власноручного підпису Директора Товариства та відбитка печатки Товариства, зразок яких наведено в Розділі 6 цього Договору, що відповідає вимогам ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
За доводами скарги, відповідачу до укладення кредитного договору було надано можливість ознайомитися із Правилами надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту на придбання товарів (послуг) ТОВ «Слон Кредит», де були відображені всі умови договору, зокрема щодо орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом; орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (зарахуванням зниженої процентної ставки) за весь строк користування кредитом; реальної річної процентної ставки за стандартною ставкою; реальна річна процентна ставка (з урахуванням зниженої процентної ставки).
Крім того, заявник посилається, що відповідачем не було надано жодних звернень до первісного кредитора щодо незрозумілості умов кредитного договору або окремих його положень, що свідчить про усвідомлене прийняття ним умов договору під час його укладення та розуміння обсягу взятих на себе зобов`язань, зокрема щодо обов`язку своєчасного погашення кредиту, а також ні самим відповідачем, ні його представником не подано відзиву на позовну заяву після отримання ухвали про відкриття провадження у справі, що свідчить про відсутність належних заперечень щодо заявлених позовних вимог та умов кредитного договору.
Тому заявник вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності заборгованості відповідача, зокрема розрахунок заборгованості за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019, який є належним доказом, що підтверджує розмір заборгованості, а також факт її часткового погашення відповідачем.
Також вказує, що у кредитному договорі не було визначено реквізити банківської картки, на яку здійснювалося перерахування кредитних коштів, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» звернулося із відповідним запитом до первісного кредитора ТОВ «Слон Кредит» щодо надання довідки про фактичне перерахування коштів позичальнику, на який надано відповідь на з наданням доказів про успішне перерахування коштів згідно умов кредитного договору № 113259 від 20.09.2019.
Одночасно з поданням апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до апеляційного суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії довідки про перерахування коштів, посилаючись на те, що вказана довідка була отримана лише 02.06.2026 від ТОВ «Слон Кредит».
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булидосліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційнускаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 20.09.2019 між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту №113259, за умовами якого ТОВ «Слон Кредит» зобов`язалося надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності та платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором (а.с. 10-13).
Договір було укладено з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «Т531».
За умовам договору, після ТОВ «Слон Кредит» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 10000,00 грн строком на 366 днів, до 20.09.2020, стандартна процентна ставка - 198% річних, загальні витрати за кредитом – 13566,94 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) – 23566,94 грн, реальна річна відсоткова ставка – 524,99% річних, що також підтверджується копією графіку платежів (а.с.10 зворот), копією паспорту споживчого кредиту (а.с.9 зворот), копією Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Слон Кредит» (а.с.7-9), копією довідки про ідентифікацію (а.с.11).
Пунктом 1.2 Договору передбачено сума кредиту надається позичальнику шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок позичальника не пізніше наступного робочого дня з дати підписання цього договору.
Також судом встановлено, що 12.04.2021 між ТОВ «Слон Кредит» як клієнтом, та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал, як фактором, укладено Договір факторингу № СККК-12042021, за умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, в тому числі і до відповідача ОСОБА_1 (а.с.11 зворот -13), що також підтверджується копією Витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №СККК-12042021 від 12.04.2021 (а.с.13 зворот), копією акту приймання-передачі реєстру боржників від12.04.2021 (а.с.14), платіжною інструкцією №28617 від 13.04.2021 (а.с.14).
Згідно розрахунку заборгованості станом на 12.02.2026 заборгованість ОСОБА_1 перед кредитором становить 18941,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 8401,72 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом – 7303,22 грн, заборгованість за штрафом/пенею – 3 237,00 грн (а.с.11).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Кредит Капітал» не надано доказів підтвердження зарахування кредитних коштів за кредитним договором №113259 від 20.09.2019 та фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника).
Також за висновком суду, розрахунок заборгованості за кредитним договором, здійснений представником ТОВ «ФК «Кредит Капітал», є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 14 червня 2022 року в справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року в справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 4 грудня 2023 року в справі № 212/10457/21 (провадження 61-6066св23).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет магазину) вказує особа, яка створила замовлення.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19.
У ч. 3 ст. 2 ЦПК Україниоднією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачаєо бов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежноїсторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У даній справі колегія суддів виходить з того, що напозивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню (висновок Верховного суду, викладений у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21).
Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» посилалося на те, що між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 20.09.2019 укладено електронний кредитний договір № 113259, який підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 10 000,00 грн.
Згідно пунктів 1.5,1.8 Договору строк надання кредиту складає 366 днів, до 20.09.2020. Загальна вартість кредиту складає 23 566,94 грн та включає в себе: суму кредиту у розмірі 10 000,00 грн та поточні відсотки за користування кредитом – 13566,94 грн.
Пунктами 1.2, 1.3 Договору встановлено, що сума кредиту надається позичальнику шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок позичальника не пізніше наступного робочого дня з дати підписання цього Договору. Днем надання кредиту вважається день отримання (зарахування на банківський картковий рахунок) позичальником грошових коштів від кредитодавця.
У Паспорті споживчого кредиту також зазначено, що спосіб надання кредиту: шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок (а.с. 9 зворот).
На підтвердження перерахування кредитних коштів ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитом ОСОБА_1 , складений первісним кредитором ТОВ «Слон Кредит» (а.с. 11 зворот).
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» посилалось на те, що належним чином набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019, укладеним з ТОВ «Слон Кредит».
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало належні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором про споживчий кредит № 113259 від 20.09.2019 до ОСОБА_1 , а саме:
- договір відступлення прав вимоги № СККК-120421 від 12.04.2021, укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та первісним кредитором ТОВ «Слон Кредит» (а.с. 11 зворот - 13);
- акт приймання передачі реєстру боржників від 12.04.2021 до Договору відступлення прав вимоги № СККК-120421 від 12.04.2021 (а.с. 14);
- витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № СККК-120421 від 12.04.2021 (а.с. 13 зворот);
- платіжну інструкцію (безготівковий переказ в національній валюті) № 28617 від 13.04.2021, за якою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило ТОВ «Слон Кредиту» плату за відступлення права вимоги згідно з договором відступлення прав вимоги № СККК-120421 від 12.04.2021 (а.с. 14).
Отже, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 113259 від 20.09.2019.
Разом з тим, як убачається із матеріалів справи, підписаний договір про споживчий кредит № 113259 від 20.09.2019 не містить інформації про номер картки, на яку за умовами договору мають бути перераховані кредитні кошти. Колегія суддів зауважує, що факт підписання відповідачем кредитного договору не свідчить про отримання ним коштів у кредит, які згідно з умовами договору мали бути перераховані на картковий рахунок.
За загальним правилом, належними та допустимими доказами на підтвердження обставини видачі кредитних коштів позичальнику є первинні бухгалтерські документи про видачу готівки або перерахування коштів.
Так, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Крім того, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 654/4006/14-ц (провадження № 61-2247св18), від 30 червня 2020 року в справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19) та від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) суд касаційної інстанції виснував про те, що виписки із банківських рахунків також можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику.
Крім того, апеляційний суд також враховує, що позивачем не надано доказів на підтвердження відкриття відповідачем будь-якої кредитної або платіжної картки, так само як і карткового рахунку у будь-якому банку. Суду не надано жодного первинного банківського документа, що підтверджував би існування карткових рахунків на ім`я відповідача, рух коштів, по таких карткових рахунках.
Водночас, позивач не скористався своїм правом на витребування доказів і не заявляв клопотань про витребування з банківських установ відомостей щодо перерахування суми кредиту на рахунки, відкриті рахунку, та чи видавалась на ім`я ОСОБА_1 відповідна картка.
Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідачки за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 року у справі за № 200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі за № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року у справі за № 204/2972/20, від 13.10.2021 року у справі за № 209/3046/20, від 26.10.2022 року у справі за № 333/5483/20.
Разом з тим, позивачем також не надано до суду виписки по рахунку відповідача за Договором про споживчий кредит № 113259 від 20.09.2019.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості без його узгодження з іншою стороною є одностороннім документом, у справі відсутні докази, що цей розрахунок ґрунтується на реальних банківських операціях відповідачки, тому є безпідставним посилання апелянта на відсутність заперечень відповідачки проти цього розрахунку, як доказ його належності та допустимості. Такий стандарт доказування є доречним лише у разі доведеності бухгалтерських даних про отримання відповідачкою кредитних коштів, які позивач використовував у своєму розрахунку, а таких доказів позивач всупереч свого процесуального обов`язку до суду не надав.
Складений позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості та не підтверджує жодним чином факту перерахування кредитних коштів на банківську карту відповідача.
У постанові Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі №336/4796/18, вказано, що для стягнення боргу недостатньо надати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.
З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів та інформації про належність відповідачу платіжної картки, підтвердження зарахування грошових коштів саме на картку ОСОБА_1 та те що надані позивачем документи, які засвідчують укладення кредитного договору між відповідачем та ТОВ «Слон Кредит» не містять погодження напрямку перерахування коштів, номеру розрахункового або карткового рахунку, на який необхідно було зарахувати кредитні кошти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не доведеність позовних вимог.
Фактично, зазначені в позовній заяві обставини є лише твердженням позивача, оскільки підтверджуються лише створеними останнім доказами та доказами створеними попередній кредитором, які неможливо перевірити та які не узгоджуються з жодним іншим доказом не створеним самим позивачем.
Звертаючись до суду, позивач у своєму позові виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовом із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування, просив розглянути справу у його відсутність, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.
У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова від 14 вересня 2021року у справі № 910/14452/20).
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Тому необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції є доводи апеляційної скарги про те, що судом не було вжито заходів щодо витребування додаткових доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів та користування відповідачем цими коштами.
Таким чином, враховуючи відсутність доказів зарахування кредитнх коштів та фактичного користування відповідачем цими коштами, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено надання позичальнику кредитних коштів за викладенх у позові обставин.
Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.
Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і доводи скарги про те, що відповідачем здійснено часткове погашення заборгованості, що підтверджує користування кредитними коштами, оскільки такі відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором зазначені лише у наданому позивачем розрахунку заборгованості та були сформовані самим ТОВ «Слон Кредит», а тому, вони не можуть вважатися належним доказом виконання ТОВ «Слон Кредит» своїх зобов`язань за договором щодо надання відповідачу кредиту.
А твердження заявника про відсутність заперечень з боку відповідача не спростовують правильність висновків суду про відсутність належних доказів перерахування відповідачу кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019 також підтверджує факт видачі кредитних коштів є необґрунтованими, оскільки розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Безпідставними є твердження заявника про те, що кредитни договір укладений у належній формі висновків суду не спростовують, оскільки підписання договору не свідчить про отримання позичальником коштів у кредит, які згідно з умовами договору мали бути перераховані на картковий рахунок.
Також апеляційним судом не приймаються до уваги посилання заявника в апеляційній скарзі в обгрунтування своїх доводів на постанову Київського апеляційного суду від 30.12.2024 у справі № 378/932/23, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах лише Верховного Суду, що передбачено ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Крім того, в апеляційній скарзі та в окремому клопотанні ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просить прийняти докази, які не було досліджено судом першої інстанції, а саме довідку ТОВ ФК «Вей Фор Пей» від 28.05.2026 про перерахування коштів (а.с. 45 зворот).
Необхідність подання наведених доказів позивач обґрунтовував тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було вжито заходів щодо витребування необхідних доказів.
Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. 1, 2 та 3 ст. 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не надано доказів об`єктивної неможливості подання ним суду першої інстанції додаткових доказів.
У позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просили проводити розгляд справи без участі його представника, будь-які клопотання про витребування доказів заявлено не було.
З матеріалів справи не вбачається наявність будь-яких виняткових обставин, які б перешкоджали ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у поданні всіх належних і достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Враховуючи викладене, долучені до апеляційної скарги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» докази, які не були подані до суду першої інстанції, не підлягають прийняттю апеляційним судом.
Надання нових доказів до суду апеляційної інстанції, які не були надані суду першої інстанції без поважних причин, суперечить принципу рівності сторін перед законом та може розцінюватись як надання переваг позивачеві усупереч передбаченому процесуальним законом принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.
Крім того, апеляційний суд враховує, що довідка ТОВ «Вей Фор Пей» від 28.05.2026 про успішне перерахування 20.09.2019 на платіжну карту клієнта НОМЕР_1 10 000,00 грн за недоведеності належності цієї платіжної карти відповідачу не є достатнім та допустимим доказом на підтвердження надання кредиту відповідачу.
Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що існування у позивача неподаних доказів до вирішення справи у суді першої інстанції, виключає можливість прийняття цих доказів судом апеляційної інстанції незалежно від причин, з яких ці докази не були подані банком до суду першої інстанції.
Витребування судом з власної ініціативи інформації щодо належної платіжної карти відповідача суперечило б ключовим принципам цивільного судочинства, визначеним у ст. 12, 13 ЦПК України - змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності дійшов правильного висновку про те, що навявні в матеріалах справи докази не підтверджують факт перерахування коштів за кредитним договором № 113259 від 20.09.2019 та фактичного користування відповідачем кредитними коштами.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, вірно застосовані норми матеріального права не допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою до скасування рішення суду першої інстанціїз мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_1 сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги задоволенню не підлягають, враховуючи, що рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 01.07.2026.

Головуючий О. В. Разгуляєва

Судді О. А. Луговець

О. В. Любчик