КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Провадження 11-кп/824/1304/2026 Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України
ЄУН 761/18488/24 Головуючий у суді 1 інстанції -  ОСОБА_1 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді:  ОСОБА_2 
суддів  ОСОБА_3  
ОСОБА_4 
за участю 
секретаря  ОСОБА_5 
прокурора  ОСОБА_6 
обвинуваченої  ОСОБА_7 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 12024105100000645, внесеному до ЄРДР 1 квітня 2024 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, яка здобула середню освіту, не працюючої, незаміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, 
за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року, 
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у виді пробаційного нагляду строком на один рік; з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2, 3 ст. 59-1 КК України.
Цим же вироком вирішено питання судових витрат та доля речових доказів.

Не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченої та доведеність її винуватості, однак, вважаючи незаконним вирок суду в частині призначеного покарання, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 1 року обмеження волі; керуючись ч. 1, 4 ст. 70 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року у виді 1 року пробаційного нагляду, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді одного року одного місяця обмеження волі; у решті вирок залишити без змін. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що ОСОБА_7 раніше судима за аналогічне правопорушення, а саме, за ч. 1 ст. 309 КК України за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року до покарання у виді одного року пробаційного нагляду, та нове кримінальне правопорушення вчинила, достовірно знаючи про наявність іншого кримінального провадження, що, на переконання прокурора, свідчить про не виправлення засудженої та про те, що попереднє покарання не змусило останню додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність.
Разом з тим, як наголошує прокурор, суд першої інстанції, достеменно знаючи про наявність такого вироку, при призначенні покарання обвинуваченій не застосував положення ст. 70 КК України та не призначив обвинуваченій покарання відповідно до вимог закону.
Враховуючи викладене, прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши, у т.ч. за клопотанням прокурора, матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку. 

Вироком суду  ОСОБА_7 визнана винуватою у тому, що у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, проте, не пізніше 1 квітня 2024 року, від невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділено та скеровано для подальшої перевірки до відділу превенції Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві, придбала та почала незаконно зберігати особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP, з метою власного вживання без мети збуту.
У подальшому, 1 квітня 2024 року приблизно о 19.10 год. ОСОБА_7 , яка у правій кишені одягнутої на ній жилетки зберігала особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP та знаходилась за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 39, зупинено працівниками СЮП Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві, та на запитання поліцейських, чи має остання при собі заборонені речовини, ОСОБА_7 відповіла, що у правій кишені одягнутої на ній жилетки зберігає особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP. Після чого, на місце події викликано слідчо-оперативну групу Шевченківського УП ГУНП у м. Києві.
У подальшому, 1 квітня 2024 року, у період часу з 20.42 год. по 20.54 год., у ході затримання ОСОБА_7 за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 39, під час проведення її особистого обшуку працівниками поліції Шевченківського УП ГУНП у м. Києві у останньої вилучено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якого заборонено, - PVP, загальною масою 0,655 г.
Дії ОСОБА_7 , яка незаконно придбала та зберігала особливо небезпечну психотропну речовину без мети збуту, кваліфіковані за ч. 1 ст. 309 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні особливо небезпечної психотропної речовини без мети збуту, тобто, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам, встановлених судом.
Порушень кримінального процесуального закону при розгляді обвинувального акта про вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку у спрощеному порядку, передбаченому ст. ст. 381, 382 КПК України, колегія суддів не вбачає, а тому обставини вчинення кримінального правопорушення, як і правова кваліфікація дій обвинуваченого, відповідно до вимог ч. 1 ст. 394 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої представником потерпілої апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченій покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, то вони, на думку колегії суддів, є слушними. 

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченій виду і розміру покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення, те, що обвинувачена раніше не судима, має постійне місце проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, щиро розкаюється у вчиненому, не має осіб на утриманні, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття у вчиненні злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку ро призначення обвинуваченій покарання у виді пробаційного нагляду у межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки суд переконаний в тому, що визначений даним вироком вид покарання є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При цьому судом при призначенні покарання обвинуваченій не врахований вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року, яким останню визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та відповідно до ст. 59-1 КК України призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік, оскільки станом на момент розгляду кримінального провадження № 12024105100000645 від 1 квітня 2024 року вказаний вирок законної сили не набрав, а тому обвинувачена вважається такою, що не має судимості.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке. 

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в ч.ч. 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 59-1 КК України. 
Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнана винуватою за оскаржуваним вироком, вчинено останньою 1 квітня 2024 року, тобто, до постановлення вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року. 
За таких обставин суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченій, повинен був застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України, та призначити обвинуваченій остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. 

При цьому колегія суддів враховує, що призначення покарання засудженому як за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 4 ст. 70 КК), так і за сукупністю вироків (ст. 71 КК) визначається не за процесуальним статусом, якого набула особа, щодо якої розглядається кримінальне провадження, а за датою вчинення нового кримінального правопорушення (нових кримінальних правопорушень) у співвідношенні з іншими постановленими щодо неї обвинувальними вироками, тобто набуття процесуального статусу засудженого не впливає на вибір порядку призначення покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків (постанова Верховного Суду у постанові від 7 травня 2024 року по справі № 760/10154/22).
Згідно з висновком Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 1 червня 2020 року у справі N 766/39/17(провадження N 51-8867кмо18) при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:
а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (за сукупністю злочинів);
б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

Таким чином, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, про що обґрунтовано вказав прокурор в апеляційній скарзі. 

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що вирок суду відносно ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 420 КПК України підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції. 

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке слід призначити обвинуваченій, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту положень ст. 50 КК України покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
Згідно з загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні обвинуваченій покарання колегія суддів враховує, що обвинуваченою вчинений кримінальний проступок, у даному кримінальному провадженні обвинувачена є раніше не судимою особою, має постійне місце проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, не має осіб на утриманні, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення, у вчиненні якого визнана винуватою оскаржуваним вироком, будучи притягнутою до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, що, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, було враховано судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання. 

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що обвинуваченій слід призначити за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді пробаційного нагляду, проте, у більшому розмірі, ніж призначено судом першої інстанції, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 59-1 КК України, а також на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року, більш суворим, призначеним за даним вироком. 

Таке покарання, на переконання колегії суддів, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої, відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду слід обчислювати з дня постановки засудженої ОСОБА_7 на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Таким чином, з огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, - 
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 із змінами та доповненнями - задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок:
Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді 2 років пробаційного нагляду.
Відповідно до ст. 59-1 КК Українипокласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначити ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, - у виді 2 років пробаційного нагляду, з покладенням на ОСОБА_7 відповідно до ст. 59-1 КК України обов`язків:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В іншій частині вирок залишити без змін. 

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня його проголошення.

Судді:

______________________ _______________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4