УХВАЛА
30 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 639/1075/25
провадження № 61-5570ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 24 230,14 грн та відшкодування моральної шкоди 
в сумі 7 281 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди визнано неподаною і повернуто позивачу.
Постановою Харківського апеляційного суду від 31 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року залишено без змін.
27 квітня 2026 року  ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасуватиухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 березня 2026 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій допустили звужене тлумачення споживчих відносин і дійшли помилкового висновку, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Вказує, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не дотримався положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» і висунув безпідставну вимогу щодо сплати судового збору у справі про захист прав споживачів. Стверджує, що у спірних правовідносинах він був споживачем послуг та у позовній заяві було наведено відповідне обґрунтування позовних вимог з посланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначає, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не мав підстав перевіряти наведені у позовній заяві обґрунтування вимог по суті спору, в тому числі в аспекті наявності або відсутності споживчих правовідносин. Також вказує, що неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку самостійно кваліфікувати спірні правовідносини та застосувати положення законів, які регулюють спірні правовідносини. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дав оцінки доводам його апеляційної скарги щодо того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена неповажним складом суду. 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлено зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Вимоги до позовної заяви визначені статтями 175-177 ЦПК України.
Згідно з частинами першою, третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати встановлення фінансових обмежень на доступ особи до суду. 
Вимога про сплату судового збору є стримуючою мірою для потенційних заявників від пред`явлення необґрунтованих позовів, скарг. 
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яка не відповідала вимогам пункту 10 частини третьої статті 175 та частини четвертої статті 177 ЦПК України, а саме: позовна заява не містить підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали для усунення вищевказаних недоліків. 
На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_1 зазначив, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з того ж предмету і тих самих підстав.
Судовий збір за подання позовної заяви ОСОБА_1 не сплатив. 
Частиною третьою статті 185 ЦПК України передбачено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Встановивши, що вимоги ухвали Шевченківського районного суду м. Харкова 
від 12 вересня 2025 року про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 не виконав, зазначені у ній недоліки позовної заяви в повному обсязі не усунув, не сплатив судовий збір за подання позовної заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 185, для визнання позовної заяви неподаною та її повернення. 
Колегія суддів враховує, що під час вирішення питання територіальної підсудності цієї справи, зокрема у постанові Харківського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року, судом апеляційної інстанції надано оцінку правовідносинам, що склались між сторонами та встановлено, що на них не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».
Суди попередніх інстанції врахувавши підстави позову, зокрема посилання позивача на відсутність домовленостей (угод, договорів тощо) з відповідачкою, відсутність факту надання послуг відповідачкою, а отже і безпідставне отримання відповідачкою грошових коштів за інформаційні послуги, а також те, що позов пред`явлено до фізичної особи, а не до суб`єкта господарювання, дійшли обґрунтованого висновку, що у спірних правовідносинах позивач не є споживачем послуг, а тому не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не завдається шкоди самій суті права і переслідується легітимна мета за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
У доступі до правосуддя суд першої та апеляційної інстанцій заявника не обмежував, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (частина сьома статті 185 ЦПК України).
Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржених судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова 
від 21 жовтня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. 
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович