Справа № 449/1413/25 Головуючий у 1 інстанції: Сивик В.М. 
Провадження № 33/811/687/26 Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М. з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: у АДРЕСА_1 , на постанову судді Золочівського районного суду Львівської області від 30 березня 2026 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - Соломко М.В. про закриття провадження у справі – відмовлено.
ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн.(сімнадцять тисяч) з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Згідно з постановою, ОСОБА_1 , 31.08.2025, о 00 год. 35 хв. у м. Глиняни, по вул. Лук`яненка (Філатова), 34 Львівського району Львівської області керував мотоциклом Viper, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного приладу «Drager 6810» (результат 1,63 проміле), чим порушив п. 2.9а ПДР.
Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Золочівського районного суду Львівської області від 30 березня 2026 року, провадження по справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що постанова підлягає скасуванню.
Зазначає, що визнав свою вину в керуванні скутером без водійський прав, відповідної категорії, та без шолома. В подальшому штраф було сплачено. 
Проте, керування скутером в стані алкогольного сп`яніння, категорично заперечив, погодившись на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою «Драгера» на місці.
Матеріали справи містять відомості, що згідно показу газоаналізатора «Драгер», вміст алкоголю становить 1,63 проміле. До справи долучено відповідний чек.
Проте, в долучених поліцією матеріалах справи (запису з бодікамери), не зафіксовано, що чек з показами 1,63 проміле, є наслідком проходження ним тесту 31.08.2025р. об 01:06 -01:07.
Не є такими доказами і акт огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів без дати і часу його складання, складений працівником поліції Миколою Колясою, долучений до матеріалів справи. Не є доказом і направлення на огляд в Перемишлянській ЦРЛ від 31.08.2025р. об 00 г. 55 хв.
Крім того, про наявність цих документів йому нічого не було відомо. Відтак твердження про те, що він відмовився від їх підпису, не відповідають дійсності.
Також наголошує, що керував транспортним засобом (мотоциклом) без наявної відповідної категорії прав на керування транспортним засобом (за що був притягнутий до відповідальності).
Вилученні у нього права категорії «В» та «С», не дають йому права керування т/з у вигляді мотоцикла, відтак, у розумінні п.1.10 ПДР України, він не є водієм, а підпадає під ознаки інших осіб, передбачених санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, що передбачає застосування до нього покарання у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн.
Зазначає, що покарання лише у вигляді штрафу для «Інших осіб» санкція статті передбачає, як основне, єдине та безальтернативне.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задоволити. Також надав додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначив, що керував транспортним засобом (мотициклом) без наявності відповідної категорії прав на керування транспортним засобом у розуміння п.1.10 ПДР підпадає під ознаки інших осіб, передбачених ч.1 ст. 130 КУпАП, що передбачає штраф, вважає, що у випадку притягнення його до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП стягнення має бути лише у вигляді штрафу.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.
Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 439117 від 31 серпня 2025 року (а.с. 1), згідно з яким  ОСОБА_1 , 31.08.2025, о 00 год. 35 хв. у м. Глиняни, по вул. Лук`яненка (Філатова), 34 Львівського району Львівської області керував мотоциклом «Viper», номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного приладу «Drager 6810» (результат 1,63 проміле), чим порушив п. 2.9а ПДР.
Як вбачається з наявного у матеріалах справи відеозапису працівники поліції зупинили транспортний засіб марки мотоциклом «Viper», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 . Під час спілкування із ОСОБА_1 , поліцейський виявив у нього ознаки алкогольного сп`яніння, тому пред`явив вимогу про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. За результатами проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, результат 1,63%о, що і стало підставою для складання протоколу за ч.1 ст. 130 КУпАП.
Доводи ОСОБА_1 про відсутність підтвердження того, що долучений чек приладу «Драгер» стосується його огляду 31.08.2025, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки спростовується наявним у матеріалах справи відеозаписом, з якого вбачається, що ОСОБА_1 проходив огляд 31.08.2026, за результатами якого була встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, результат 1,63%, який в подальшому і було долучено до матеріалів справи. Результати огляду були доведені до відома ОСОБА_1 . Від підпису у роздруківці приладу «Драгер», протоколі та акті огляду ОСОБА_1 відмовився.
Що стосується доводів апелянта про те, що він відповідно до п.1.10 ПДР не є водієм, тому не може бути позбавлений права керування транспортними засобами апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі змістом п.1.10 ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, водій особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії.
Разом з тим, відповідно до чинних положень п.«v» Розділу 1 Конвенції про дорожній рух, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради УРСР № 2614-VIII від 25.04.1974 року, поняття «водій» означає будь-яку особу, яка зокрема керує транспортним засобом.
Згідно із ч.2 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» якщо міжнародним договором, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Таким чином, правові норми Конвенції про дорожній рух за своєю юридичною силою є вищими за норми постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджено ПДР.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, апеляційний суд дійшов висновку, що водієм вважається особа, яка керує транспортним засобом, автомобілем і т.д., незалежно від наявності або відсутності у неї посвідчення водія.
За наведених вище обставин, з огляду на наведені вище відомості про наявні в матеріалах провадження належні та допустимі докази на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 у розумінні чинних норм вказаного міжнародного правового акта, що є частиною національного законодавства України, на час вчинення адміністративного правопорушення 31.08.2025 був водієм.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 отримав посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В» та «С».
Відтак, заперечення апелянта в цій частині відхиляються апеляційним судом.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Частина ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В той же час, законодавцем не передбачено іншої правової підстави для незастосування стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення не отримала посвідчення водія на право керування транспортними засобами.
Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно з положенням ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ Про міжнародні договори України та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).
Аналізуючи положення міжнародних актів, Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011) наголосив, що не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям правопорушення, а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.
З урахуванням наведеного апеляційний суд звертає увагу на позицію висловлену у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справах №753/18479/16-к від 22.05.2018, №171/869/21 від 21.06.2022, в яких колегія суддів дійшла висновку, що рівними перед законом у частині призначення покарання та реалізації своїх прав будуть як особи, які на час вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, мали право на керування транспортним засобом, так і особи, які його не мали.
Тому та обставина, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 286-1 КК України, не маючи права на керування транспортними засобами, не є перешкодою для застосування до нього обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами, оскільки після відбуття основного покарання останній може мати змогу набути відповідне право, отримавши посвідчення водія.
Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
З урахуванням зазначеного, рівними перед законом, в частині накладення стягнення та реалізації своїх прав, будуть як особи, які на час вчинення зазначеного адміністративного правопорушення офіційно не отримали посвідчення водія на право керування транспортними засобами, так і особи, які отримали таке посвідчення.
Позбавляючи права мати посвідчення водія на право керування транспортними засобами як офіційного документу, що підтверджує спеціальний статус його власника, а саме права керувати транспортними засобами навіть у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення офіційно не отримала посвідчення водія, однак здійснювала керування транспортним засобом, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що, в даному випадку, узгоджується з положеннями ст. 33, ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що на ОСОБА_1 з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП суддею першої інстанції підставно накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, незважаючи на те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 139 КУпАП, не маючи права на керування транспортними засобами категорії «А», оскільки після сплати штрафу, останній може мати змогу набути відповідне право, отримавши посвідчення водія відповідної категорії.
Апеляційний суд не вбачає в діях працівників поліції порушення вимог Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МОЗ та МВС України від 09.11.2015 року № 1452/735, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 оскаржував дії працівників поліції щодо складання відносно нього протоколу. Доказів неправомірної поведінки працівників поліції чи інших доказів, які б спростовували фактичні дані, що містяться в протоколах про адміністративні правопорушення та додатках до нього матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.
Наведеними письмовими доказами, достовірність яких в апеляційного суду не викликає сумнівів, в повній мірі стверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, на підставі яких суддею відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП всебічно і повно з`ясовано всі обставини справи.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).
При обранні ОСОБА_1 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь її вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.
Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови судді місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Постанову судді Золочівського районного суду Львівської області від 30 березня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, його апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду       Урдюк Т.М.