Справа №579/543/25 	
Номер провадження 22-ц/816/166/26 	
Категорія - 56 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Собини О.І. (суддя-доповідач), суддів: Сізова Д.В., Щербаченко М.В.,
розглянув у порядку письмово провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на ухвалу Кролевецького районного суду Сумської області від 24 березня 2025 року у складі судді Придатка В.М., постановлену у м. Кролевець Сумської області, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кролевецького відділу державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення безпідставно набутих коштів, моральної шкоди та витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила: стягнути з Кролевецького відділу ДВС у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на її користь безпідставно набуті кошти в сумі 973 грн 16 коп., матеріальну шкоду в розмірі суми пенсії, пов`язаної з неможливістю доступу до коштів в сумі 3700 грн 00 коп., моральну шкоду у зв`язку з порушенням її права на соціальний захист, гідний рівень життя, фізичні та моральні страждання в розмірі 5000 грн 00 коп. та 5000 грн 00 коп. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. 
Ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 24 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Кролевецького відділу ДВС у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїповернуто позивачу. Роз`яснено позивачу, що відповідно до ч.7 ст.185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що наведені судом першої інстанції обґрунтування залишення позову без руху не передбачені статтями 175, 177 ЦПК України. Звертає увагу на те, що нею були подані докази сплати сум боргу, а факт добровільності чи не добровільності сплати є предметом розгляду по суті. Наголошує на тому, що суд першої інстанції фактично порушив її право на судовий захист. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду вказана заява залишена без руху, як така, що подана з порушенням вимог статтей 175 і 177 ЦПК України, оскільки позивачем всупереч п.5 ч.3 ст.175, ч.5 ст.177 ЦПК України не зазначено та не надано доказів, що підтверджують вказані в позові обставини, зокрема, про те, що державним виконавцем звернено стягнення з пенсійного рахунку без законних підстав, а саме: що позивач сплатила суму боргу добровільно, або надала державному виконавцю відомості про наявність іншого майна чи коштів на рахунках, на які могло бути звернено стягнення суми штрафу, окрім пенсії.
Суд першої інстанції взяв до уваги те, що 20 березня 2025 року до суду надійшла заява позивача з доданою квитанцією, за змістом якої на усунення недоліків позивач надала суду квитанцію від 11.03.2025 року про сплату заборгованості за ВП №77447753 в розмірі 973,16 грн, отримувач Кролевецький ВДВС СХ МРУМЮ. У той же час суд вважав, що доказів того, що позивач сплатила суму боргу добровільно, або надала державному виконавцю відомості про наявність іншого майна чи коштів на рахунках, на які могло бути звернено стягнення суми штрафу, окрім пенсії, останньою не надано.
У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не усунула недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі судді Кролевецького районного суду Сумської області від 17 березня 2025 року, а тому відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України позовна заява ОСОБА_1 вважається неподаною та підлягає поверненню позивачу.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не може бути підставою для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачеві.
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Де Жуфре де ла Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У рішенні в справі «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20).
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного не урахував, внаслідок чого припустився надмірного формалізму у трактуванні національного процесуального законодавства, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ є неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379, 381-382 ЦПК України, суд – 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Кролевецького районного суду Сумської області від 24 березня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	О.І. Собина	

Судді: Д.В. Сізов 

М.В. Щербаченко