ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	Львів	Справа № 461/2108/26 пров. № А/857/19609/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І.,
суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М. 

за участю:
представник позивача Стебко І.Ю.
представник відповідача Крупінська Н.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Туркменістану ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2026 року у справі № 461/2108/26 за адміністративним позовом Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби до громадянина Туркменістану ОСОБА_1 про продовження строку затримання (головуючий суддя Стельбицький В.В., м.Львів),
В С Т А Н О В И В:
23.03.2026 Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (далі – позивач) звернулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до громадянина Туркменістану ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просило продовжити строк затримання відповідача в Пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
В обґрунтування позову зазначалось, що відповідач перебуває у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. На момент звернення із позовом строк затримання закінчується. Позивач зазначав, що звертався до Надзвичайного і Повноважного Посла Туркменістану в Україні для забезпечення ідентифікації відповідача та видачі йому свідоцтва на повернення в країну походження та сприяння у отримані транзитної візи. На зазначені звернення відповіді не надходили. Продовження строку зумовлене у зв`язку із неможливістю забезпечити примусове видворення/реадмісію відповідача.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.03.2026 позов задоволено:
- продовжено строк затримання громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України на строк шість місяців, тобто до 23.09.2026 року.
За висновками суду першої інстанції відповідач нелегально перебуває на території України, не має постійного місця проживання та місця праці, не має стабільного джерела доходів для свого існування, а відтак, існує ризик його втечі та уникнення ним подальшого примусового видворення за межі території України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до покликань відповідача на те, що позивач не подав суду першої інстанції належні та допустимі докази про необхідність продовження примусового тримання. Зокрема відповідач вважає, що позивач не довів неможливості виконання ним реальних дій щодо ідентифікації та видворення відповідача впродовж останніх шести місяців чи усіх 12 місяців тримання, та обмежився лише формальними відписками. 
Також, відповідач зазначає, що він має паспорт, діючий до 19.07.2022, завдяки якому й міг бути ідентифікований, а також прибув в Україну через легальний пункт пропуску. Вважає, що перебування в пункті тимчасового тримання іноземців позбавляє його можливості самостійно легалізувати перебування в Україні та обмежує право відповідача на самостійне оформлення та отримання відповідних документів.
На апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому проти вимог відповідача заперечує. Зазначає, що інформація щодо іноземця чи особи без громадянства та документи, які необхідні для забезпечення його примусового видворення мають бути надані саме з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства. З метою забезпечення ідентифікації відповідача та видачі йому свідоцтва на повернення позивач надсилав листи Надзвичайному і Повноважному Послу Туркменістану в Україні, відповіді на які з країни походження відповідача не надходила. Акцентує на тому, що у відповідача відсутній будь-який дійсний документ, який дозволить перетнути державний кордон. Процедура ідентифікації особи іноземця чи особи без громадянства нелегального мігранта здійснюється не заради самої ідентифікації, а з чіткою правовою метою - видворення за межі території України або передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію на підставі документів, які дають право особі легально перетнути кордон України в напрямку виїзду. Організація процедури видворення/реадмісії включає в себе в тому числі ряд заходів з оформлення проїзних документів, пошуку шляхів сполучення з іншими країнами, транспортні витрати і т.д. Позивач переконує у тому, що вживає заходи з метою ідентифікації особи, оформлення проїзних документів для перетину кордону та забезпечення виконання рішення про примусове видворення. Відповідач не зможе самостійно виконати вимогу міграційного органу та покинути територію України у зв`язку з відсутністю у нього паспортного документу та у зв`язку з необхідністю завершення виготовлення проїзних документів та забезпечення виконання рішення про примусове видворення, а відтак просить залишити без задоволення апеляційну скаргу громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , а рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.03.2026 у справі №461/2108/26 – без змін.
На відзив позивача відповідач подав відповідь, в якій повторив доводи апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення не врахував аргументи відповідача в судовому засіданні при наданні пояснень та повністю не з`ясував усі обставини справи.
Розгляд справи здійснюється з урахуванням положень параграфа 2 Глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує.
Представник позивача у судовому засіданні проти вимог скарги заперечує з мотивів вказаних у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
За змістом протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЛВ 002936 від 27.03.2025 за ч. 2 ст. 203 КУпАП громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перевищив дозволений строк перебування більш як на 30 днів, та проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. Дії відповідача порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та є адміністративним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.203 КУпАП - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.
Відповідач, після скасування 17.06.2024 посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , своєчасно не здав посвідку та не залишив територію України, знаходиться на території України без будь-яких документів для іноземця (посвідка, дозвіл на імміграцію, довідка про звернення за захистом тощо), що дають право законно перебувати на території України, не працює. Документи, що посвідчують особу у іноземця відсутні. 
Також з матеріалів справи суд з?ясував, що відповідач перевищив дозволений строк свого перебування на території України більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п.2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 №150.
Відповідач ухилився від виїзду з України, не вживав заходів щодо оформлення легального перебування на території України, з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався, законне джерело існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні.
17.06.2024 Головне управління ДМС у Львівській області прийняло рішення про скасування Бабамирадову Мекану посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 (підстава 04/13 - навчання) на підставі підпункту 2 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 (далі - Порядок № 322) у зв`язку з інформуванням від університету про відрахування відповідача з числа студентів.
Згідно з пунктом 68 Порядку № 322, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення (крім випадків, визначених підпунктами 2, 5, 9-11 пункту 63 цього Порядку). Разом з тим, іноземець своєчасно не здав посвідку та не залишив територію України і проживав нелегально без документів на право проживання в Україні. Таким чином, Відповідач з 17.06.2024 втратив підстави для подальшого перебування на території України, незаконно перебуває на території України та ухиляється від виїзду з України. Не вжив заходів щодо оформлення легального статусу перебування на території України, із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався.
З метою забезпечення ідентифікації відповідача та видачі йому свідоцтва на повернення позивач надіслав лист Надзвичайному і Повноважному Послу Туркменістану в Україні за №4601.18.4-4981/46.2-25 від 23.09.2025. Також, з метою забезпечення ідентифікації відповідача, видачі йому свідоцтва на повернення в країну походження та сприяння у отримані транзитної візи через Республіку Молдову та Республіку Румунію був надісланий лист Надзвичайному і Повноважному Послу Туркменістану в Україні за №4601.18.4-4291/46.2-26 від 20.03.2026. Відповіді на вказані листи отримані не були.
На думку позивача, на момент звернення до суду першої інстанції із позовом у цій справі, наявні умови, за яких неможливо ідентифікувати відповідача та забезпечити примусове видворення особи у встановленому порядку.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд зазаначає таке.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституціїта законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з абз.1 ч.2 ст.14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.
За змістом ч.1 ст.23 цього Закону нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до ч.1, 2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
За правилами частини п`ятої цієї статті іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства`центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
За змістом абз.1 ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.
Так, ч.1 цієї статті передбачає, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Відповідно до ч.11 ст.289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Згідно з ч.12 ст.289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
За змістом ч.13 ст.289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Аналогічні положення визначено також пунктом 6 розділу ІІІ «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі Інструкція).
Зазначений перелік умов є вичерпним, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 28.01.2021 (справа № 743/1046/20).
З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час вирішення адміністративного позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію).
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з метою забезпечення ідентифікації відповідача та видачі йому свідоцтва на повернення позивач надіслав лист Надзвичайному і Повноважному Послу Туркменістану в Україні за №4601.18.4-4981/46.2-25 від 23.09.2025. Також, з метою забезпечення ідентифікації відповідача, видачі йому свідоцтва на повернення в країну походження та сприяння у отримані транзитної візи через Республіку Молдову та Республіку Румунію був надісланий лист Надзвичайному і Повноважному Послу Туркменістану в Україні за №4601.18.4-4291/46.2-26 від 20.03.2026. До листів додано сканкопію паспортного документу відповідача та фото). 
Направлені звернення щодо ідентифікації відповідача до Посольства Туркменістану відповідає порядку дій з ідентифікації та документування іноземців встановленого розділом VI Інструкції, а зокрема пункту 1.Відповіді на вказані листи отримані не були. 
Апеляційний суд вважає правильною позицію суду першої інстанції щодо наявності ризиків втечі позивача та можливості уникнення ним подальшого примусового видворення за межі території України з огляду на те, що останній не має постійного заробітку, місця проживання та дійсного документа для добровільного залишення території України. Суд не приймає доводів відповідача про те, що той легально прибув на територію України та мав дійсний документ, оскільки на даний момент, з огляду на з?ясовані вище обставини, втратив силу, а відтак не може бути використаний як документ, що дає можливість перетнути кордон у законний спосіб. Процедура примусового повернення, ініційована щодо відповідача, зумовлена вчиненням ним порушення міграційного законодавства та ухиленням від виконання його приписів. Факт легального прибуття на територію України не є реабілітуючою обставиною та не може бути підставою для незастосування до відповідача заходів передбачених міграційним законодавством для забезпечення примусового видворення чи реадмісії особи.
Аналізуючи наведені вище законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з метою забезпечення завершення процедури ідентифікації відповідача та примусового видворення за межі території України необхідно продовжити строк його затримання на шість місяці.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу громадянина Туркменістану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2026 року у справі № 461/2108/26 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар