СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

ун. № 759/2167/26
пр. № 2/759/6558/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Єросової І.Ю.
при секретарі Біляку М.О.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Казадаєва В.С.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:
16.01.2026 ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом, в якому просить визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши у користування позивача дві кімнати площею 17,0 м2, та 10,4 м2, залишивши місця загального користування: коридор, комору, туалетну кімнату, ванну кімнату, кухню у спільному користуванні, а також зобов`язати Управління житлово-комунального господарства Святошинського району м. Києва укласти із позивачем окремого договору найму з оформленням особового рахунку на дві кімнати площею 17,0 м2, та 10,4 м2..
Дану позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_2 на підставі ордеру №185539. Дане житлове приміщення складається із чотирьох кімнат, які мають площі 10,4 м2, 10,3 м2, 18,2 м2, 17,0 м2. У даному житловому приміщенні зареєстровані та фактично проживають три особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Між сторонами не визначено порядку користування квартирою, однак вона користується житловими кімнати площею 17,0 м2, та 10,4 м2., а відповідачі - 10,3 м2, 18,2 м2. Відповідачі не погоджуються на її пропозицію приватизувати квартиру та розподілити особові рахунки, не сплачують за комунальні послуги, внаслідок чого виникає заборгованість. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 229.01.2026 для розгляду даної заяви визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю.
Ухвалою від 29.01.2026 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи у судове засідання на 05.05.2026 року.
На виконання вимог ухвали про відкриття провадження судом скеровано сторонам копію ухвали про відкриття провадження. Крім того, відповідачу ОСОБА_2 додатково було скеровано копію позовної заяви з додатками, а відповідача ОСОБА_3 проінформовано про наявність щодо нього провадження на офіційному веб-сайті «Судова влада України».
У свою чергу, у наданий судом строк відповідачі не скористалася наданим правом на подачу відзиву.
04.05.2026 засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Козадаєва В.С., в яких останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на порушення прав відповідачів. Так, з огляду на те, що загальна площа житлового приміщення становить 55,9 м2, то слід дійти висновку, що на одного із трьох зареєстрованих осіб припадає 18,63 м2. Звертаючись до суду із проханням про виділення у користування житлових кімнат площею 17,0 м2, та 10,4 м2, позивач тим самим просить збільшити свою частку, одночасно обмеживши частки, які підлягають виділу у користування відповідачам. Тобто вбачатиметься відступлення від ідеальних частон у квартирі на користь позивача.
Також адвокат звертає увагу на гарантії захист прав військовослужбовців, які вступили до лав ЗСУ. Положення Закону України «соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплюють, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. За військовослужбовцями, прийнятими або призваними на військову службу, зберігається право на житло, яке вони займали до прийняття або призову на військову службу.
У судовому засіданні позивач підтримує позовні вимоги та просить задовольнити. Надає суду копії рішень судів за результатами розгляду раніше поданого позову про визначення порядку користування квартирою.
Відповідач ОСОБА_2 заперечує щодо задоволення позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Козадаєв В.С. підтримує раніше скеровані письмові заперечення та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки фактично позовні вимоги спрямовані на порушення встановленого порядку користування квартирою, який склався між зареєстрованими у житловому приміщенні особами із 1984 року, та прав відповідачів за рахунок збільшення частини житлової площі, яка перейде у користування позивача.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату і час судового засідання, до суду у призначений час не прибув, жодних заяв чи клопотань, у тому числі й про відкладення, на адресу суду не скеровував.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд вважає за необхідне нагадати, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Водночас передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
Відтак, практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
У свою чергу, згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.
Виходячи зі змісту ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 завчасно та належним чином сповіщений про розгляд даної справи, водночас до суду не прибув, беручи до уваги положення ст. 223 ЦПК України, суд доходить висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе провести судове засідання без участі відповідача ОСОБА_3 .
Вислухавши доводи сторін справи, ретельно дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали справи, долучені сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
В силу приписів ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
16.01.2026 ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом, в якому просить визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши у користування позивача дві кімнати площею 17,0 м2, та 10,4 м2, залишивши місця загального користування: коридор, комору, туалетну кімнату, ванну кімнату, кухню у спільному користуванні, а також зобов`язати Управління житлово-комунального господарства Святошинського району м. Києва укласти із позивачем окремий договір найму та оформити особовий рахунок на дві кімнати площею 17,0 м2, та 10,4 м2..
На підтвердження законності проживання у квартирі АДРЕСА_2 позивач надає копію ордера №185539, з якого вбачається, що окрім позивача, право на зайняття вказаного житлового приміщення має, зокрема, й відповідач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) (т. 1 а.с. 6).
У свою чергу, рішенням від 14.01.1985 №20-13 здійснено переоформлення особового рахунку із ОСОБА_5 , який є батьком позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , на ОСОБА_1 . При цьому, вказаним рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів зафіксовано можливість проживання у вказаному житловому приміщенні сімох осіб, серед яких - відповідачі (т. 1 а.с. 10).
При цьому, між сторонами спору не досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою, про що свідчать також долучені позивачем у судовому засіданні рішення у справі №22-2869, яку розглянув Святошинський районний суд м. Києва 02.02.2006, переглянув Апеляційний суд м. Києва та ухвалив рішення від 26.06.2006, а також Верховний Суд у справі №33ц-992кс07 від 02.11.2007 року. Крім того, вимоги ОСОБА_1 були предметом судового розгляду і також залишені без задоволення в рамках судової справи №759/5749/18.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади житлової політики» відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України кожна особа має право на житло, захист якого гарантується законодавством, яке відповідає встановленим законодавством вимогам, зокрема щодо споживчої якості житла.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Приписами ч. 2 ст. 33 Закону України «Про основні засади житлової політики» закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування житлом інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Положення пункту 6 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» містить роз`яснення про те, що у разі виділу частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухні, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
У даній справі суд не вбачає підстави встановлення порядку користування квартирою, наведені позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві, достатніми для того, аби порушити порядок, який було встановлено за усною домовленістю з 1984 року.
Більше того, суд погоджується із твердженнями представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Козадаєва В.С. про те, що пропонований позивач порядок користування житловим приміщенням порушуватиме права відповідачів та не відповідатиме принципу визначення ідеальних часток.
Окремо суд зауважує, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплюють гарантії для військовослужбовців, які прийняті або призвані на військову службу. Так, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону за такими військовослужбовцями зберігається право на житло, яке вони займали до прийняття або призову на військову службу.
Так, відповідач ОСОБА_3 зник безвісти 21.09.2025, про що свідчить долучений до позову корінець сповіщення сім`ї №605/560/09.25 від 23.09.2025 року (т. 1 а.с. 9).
За таких обставин фактично питання про визначення порядку користування житловим приміщенням не може бути вирішене на шкоду інтересах відповідача ОСОБА_3 . 
Враховуючи обставини справи, технічні характеристики житлового приміщення, тобто беручи до уваги той факт, що житлова кімната площею 18,2 м2 є прохідною, а інші три кімнати - ізольовані, положення чинного законодавства, ураховуючи, що запропонований позивачем порядок користування жилою площею порушує принцип визначення ідеальних часток та права сторін, суд вважає що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування квартирою не буде найбільш оптимальним, призведе до погіршення житлових прав відповідачів, на користування належним їм житловим приміщенням та місцями спільного користування.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 383 ЦК України, Законом України «Про основні засади житлової політики», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» суд

УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) про встановлення порядку користування квартирою - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Єросова І.Ю.