ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5186/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" – Верхацький І.В.,
від Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Розенталь"
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2026, прийняте суддею Петренко Н.Д., м. Одеса,
у справі №916/5186/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"
до відповідача: Обслуговуючого кооперативу "Розенталь"
про стягнення 870 006,12 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Розенталь", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 870006,12 грн, з яких: 691086,49 грн – основний борг, 138862,36 грн – пеня, 15589,76 грн – 3% річних та 24467,51 грн – інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання природного газу №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 в частині повної та своєчасної оплати вартості природного газу, поставленого у період з листопада місяця 2024 року по березень місяць 2025 року.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 29.12.2025 відкрито провадження у справі №916/5186/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 (суддя Петренко Н.Д.) задоволено позов; стягнуто з Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" борг у загальній сумі 870006,12 грн, у тому числі: основний борг у сумі 691086,49 грн, пеню у сумі 138862,36 грн, 3% річних у сумі 15589,76 грн та інфляційні втрати у сумі 24467,51 грн, а також стягнуто судовий збір у розмірі 10440,07 грн.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання Обслуговуючим кооперативом "Розенталь" взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024, що зумовлює правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача основного боргу, штрафних санкцій (пені) та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат і 3% річних).
Не погодившись з ухваленим рішенням, Обслуговуючий кооператив "Розенталь" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 в частині стягнення 138862,36 грн пені, 15589,76 грн 3% річних, 24467,51 грн інфляційних втрат, 10440,07 грн судового збору та прийняти нове рішення, яким зменшити пеню на 80% (залишити 27772,47 грн), питання 3% річних та інфляційних втрат залишити на розсуд суду, а стягнення судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг".
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що при вирішенні спору у даній справі місцевий господарський суд необґрунтовано не врахував факт запровадження на території України воєнного стану, соціальний характер діяльності відповідача та його фінансовий стан, а також домінуюче становище позивача на ринку постачання природного газу, у зв`язку з чим безпідставно не здійснив зменшення непропорційно великого розміру пені, проігнорувавши при цьому і те, що одночасне стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат покладає на Обслуговуючий кооператив "Розенталь" надмірну відповідальність.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 09.04.2026 (вх.№1100/26/Д1 від 09.04.2026) Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Обслуговуючого кооперативу "Розенталь", а рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 – залишити без змін, посилаючись на те, що заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3% річних виступають компенсаційними нарахуваннями і не мають характеру штрафних санкцій, а підстави для зменшення пені відсутні, оскільки обидві сторони здійснюють свою діяльність в умовах воєнного стану в Україні і відповідач мав право на вільний вибір постачальника природного газу, у зв`язку з чим твердження апелянта про домінуюче становище позивача не заслуговують на увагу.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 31.03.2026 у справі №916/5186/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 09.06.2026 о 10:00.
У судовому засіданні 09.06.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" висловив заперечення проти задоволення апеляційної скарги; представник Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (а.с.93).
Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що Обслуговуючий кооператив "Розенталь" звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" з заявою від 11.09.2024 щодо приєднання до договору постачання природного газу, розміщеного за посиланням https://naftogaztrading.com.ua/gaz-dlya-osbb/, на період з вересня місяця 2024 року по 30.04.2025.
23.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" ("Постачальник") та Обслуговуючим кооперативом "Розенталь" ("Споживач") укладено договір постачання природного газу №9231-ОСББ(24)-14 (далі – договір №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024) з урахуванням умов та відомостей, зазначених Споживачем у вищенаведеній заяві приєднання від 11.09.2024. Дата набрання чинності договором – 23.09.2024.
За умовами пункту 1.1 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні підпункту 1 пункту 4 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо особливостей постачання природного газу виробникам теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №812 від 19.07.2022 (об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або житлово-будівельним (житловим, обслуговуючим) кооперативом або управителем багатоквартирних будинків), природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Цей договір є договором приєднання у відповідності до статті 634 Цивільного кодексу України і може бути укладений лише шляхом приєднання Споживача до всіх його умов в цілому. Цей договір не є публічним договором в розумінні статті 633 Цивільного кодексу України (пункт 1.4 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024).
Згідно з пунктом 3.5 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач зобов`язується надати Постачальнику не пізніше 7-го (сьомого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, по два примірники актів приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також – акти), підписані уповноваженим представником Споживача, а саме: акт на обсяг І (фіксований), акт на обсяг III (фіксований) та акт на обсяг II. В актах зазначаються фактичні обсяги використання природного газу, які визначаються з урахуванням вимог пункту 2.1, підпунктів 2.2.3 та 3.5.2 цього договору, їх ціна (визначається відповідно до розділу 4 цього договору) та вартість (підпункт 3.5.1). Сумарні обсяги за всіма складеними за розрахунковий/звітний період актами мають відповідати обсягам за даними остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС за цей період. Якщо Споживач в будь-якому місяці постачання природного газу з 01.09.2024 по 30.04.2025 використав обсяг III (фіксований), зазначений в рядку "Всього" таблиці заяви, тоді обсяги природного газу, використані Споживачем для виробництва теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та релігійним організаціям, закладам охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо), закладам охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), підприємствам, установам та організаціям, що перебувають в управлінні Державного управління справами, та/або постачання теплової енергії як товарної продукції для зазначених потреб, Постачальник оформлює документально, як обсяг II (підпункт 3.5.2). Якщо Споживач до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, не надав Постачальнику документи, зазначені в підпункті 3.5.1 цього договору, або сумарні обсяги за актами не відповідають даним остаточної алокації, сторони оформлюють весь фактично використаний Споживачем природний газ (за даними остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС у звітному періоді) як обсяг II. Якщо у Споживача відсутні замовлені обсяги природного газу у розрахунковому періоді, при цьому Споживач не припинив використання газу, весь фактично використаний у такому розрахунковому періоді газ оформлюється Сторонами як обсяг II (підпункт 3.5.3). Постачальник протягом 3-х (трьох) робочих днів з дати одержання актів зобов`язується повернути Споживачу по одному примірнику оригіналів актів, підписаних уповноваженим представником Постачальника, або надає обґрунтовану відмову від підписання акту. Після підписання сторонами актів приймання-передачі, замовлені обсяги природного газу за договором вважаються скоригованими (підпункт 3.5.4).
В силу пунктів 5.1, 5.4 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку: 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу; остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ – до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього договору. Оплата за природний газ здійснюється Споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору.
Підпунктом 4 пункту 6.2 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 Споживач зобов`язаний прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Постачальник має право отримати плату за переданий за цим договором природний газ в розмірі та в строки, визначені цим договором (підпункт 4 пункту 6.3 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024).
За умовами пунктів 7.1, 7.2 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором. У разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні втрати та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до пункту 11.3 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, збитків, становить п`ять років.
У пункті 13.1 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 вказано, що даний договір набуває чинності з дати, зазначеної в письмовій згоді на приєднання до договору постачання природного газу Постачальника, надісланої Споживачу відповідно до пункту 1.6 договору, та діє до 30.04.2025 включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін в порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Сторони підтверджують, що визнають форми електронних документів, що будуть укладатись сторонами під час дії даного договору, з дотриманням вимог щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП)/удосконаленого електронного підпису (УЕП) та печатки (за наявності) засобами телекомунікаційного зв`язку, підписані з використанням спеціалізованих програмних рішень, зокрема, але не виключно, системи обміну електронними документами "М.Е.Doc" (пункт 13.6 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024).
Положеннями підпункту 13.6.1 пункту 13.6 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 визначено перелік документів, які сторони можуть укладати в електронній формі, в тому числі, але не виключно: а) цей договір, додаткові угоди, додатки до договору/додаткових угод, заява, згода на приєднання до договору постачання природного газу; б) акти приймання-передачі природного газу; в) листи, повідомлення, заяви та інші документи, які мають або можуть подаватися сторонами з метою виконання цього договору.
На виконання договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" у період з листопада місяця 2024 року по березень місяць 2025 року передало, а Обслуговуючий кооператив "Розенталь" прийняв природний газ на загальну суму 1379615,59 грн, що підтверджується підписаними сторонами в електронній формі без зауважень актами приймання-передачі природного газу, а саме: б/н від 30.11.2024 за листопад місяць 2024 року в обсязі 26,26400 тис. куб.м на суму 199183,21 грн; б/н від 31.12.2024 за грудень місяць 2024 року в обсязі 40,07700 тис. куб.м на суму 303939,46 грн; б/н від 31.01.2025 за січень місяць 2025 року в обсязі 38,01500 тис. куб.м на суму 307259,90 грн; б/н від 28.02.2025 за лютий місяць 2025 року в обсязі 42,74400 тис. куб.м на суму 345482,51 грн; б/н від 31.03.2025 за березень місяць 2025 року в обсязі 27,68300 тис. куб.м на суму 223750,51 грн. 
З банківської виписки по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" вбачається, що Обслуговуючий кооператив "Розенталь" в якості оплати вартості поставленого за договором №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 природного газу перерахував на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 688529,10 грн, з яких: 70000 грн сплачено 24.12.2024; 129183,21 грн – 18.02.2025; 123939,46 грн – 26.03.2025; 100000 грн – 14.04.2025; 80000 грн – 29.04.2025; 30259,90 грн – 29.05.2025; 15146,53 грн – 03.06.2025; 50000 грн – 13.06.2025; 60000 грн – 30.06.2025 та 30000 грн – 16.07.2025.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" заборгованості у загальній сумі 870006,12 грн, з яких: 691086,49 грн – основний борг, 138862,36 грн – пеня, 15589,76 грн – 3% річних та 24467,51 грн – інфляційні втрати, нараховані у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості природного газу, поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на виконання укладеного між сторонами договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений природний газ, а відтак із правомірності заявлених позовних вимог про стягнення основної заборгованості, штрафних санкцій (пені) та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат та 3% річних).
Обслуговуючий кооператив "Розенталь", звертаючись з апеляційною скаргою, не погоджується з рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 виключно в частині задоволення позовних вимог про стягнення 138862,36 грн пені, 15589,76 грн 3% річних і 24467,51 грн інфляційних втрат, посилаючись на наявність підстав для зменшення розміру пені на 80% та можливість відмови у стягненні компенсаційних нарахувань (3% річних та інфляційних втрат).
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, здійснюючи перегляд оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, зазначає наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Правові засади функціонування ринку природного газу України регламентовані Законом України "Про ринок природного газу".
За умовами частин першої, третьої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються, зокрема, договором постачання природного газу.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 є договором постачання природного газу, який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
В силу частин першої, другої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
Укладаючи договір, сторони останнього мають право очікувати на те, що все, що обумовлено укладеним між ними правочином, буде виконано контрагентом зацікавленої сторони. Зазначене випливає з норми статті 629 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також відповідає загальноприйнятому принципу pacta sunt servanda.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
За умовами договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 Споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ, між тим, як зазначалося вище, вартість природного газу, поставленого позивачем на виконання вказаного договору у період з листопада місяця 2024 року по березень місяць 2025 року, відповідачем сплачувалася несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв`язку з чим основна заборгованість Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" за вказаним договором склала 691086,49 грн (розраховано наступним чином: 1379615,59 грн - 688529,10 грн = 691086,49 грн). При цьому факт існування зазначеної заборгованості з оплати вартості природного газу, поставленого на підставі вищенаведеного договору, та розмір цього боргу відповідачем в апеляційній скарзі не заперечуються.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Колегія суддів також зауважує, що суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 7.2 договору №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 передбачено, що у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні втрати та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Колегія суддів, перевіривши правильність проведеного позивачем розрахунку штрафних санкцій (пені) і компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат та 3% річних), зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 правомірно нараховано:
-пеню у загальній сумі 138862,36 грн (3330,45 грн за зобов`язаннями листопада місяця 2024 року, нараховані за період з 16.01.2025 по 17.02.2025; 12933,77 грн за зобов`язаннями грудня місяця 2024 року, нараховані за період з 18.02.2025 по 28.04.2025; 33935,26 грн за зобов`язаннями січня місяця 2025 року, нараховані за період з 18.03.2025 по 17.09.2025; 53696,50 грн за зобов`язаннями лютого місяця 2025 року, нараховані за період з 16.04.2025 по 15.10.2025; 34966,38 грн за зобов`язаннями березня місяця 2025 року, нараховані за період з 16.05.2025 по 15.11.2025);
-3% річних у загальній сумі 15589,76 грн (350,38 грн за зобов`язаннями листопада місяця 2024 року, нараховані за період з 16.01.2025 по 17.02.2025; 1279,06 грн за зобов`язаннями грудня місяця 2024 року, нараховані за період з 18.02.2025 по 28.04.2025; 3985,13 грн за зобов`язаннями січня місяця 2025 року, нараховані за період з 18.03.2025 по 26.11.2025; 6389,06 грн за зобов`язаннями лютого місяця 2025 року, нараховані за період з 16.04.2025 по 26.11.2025; 3586,13 грн за зобов`язаннями березня місяця 2025 року, нараховані за період з 16.05.2025 по 26.11.2025);
-інфляційні втрати у загальній сумі 24467,51 грн (2700 грн за зобов`язаннями грудня місяця 2024 року, нараховані за березень місяць 2025 року; 8069,81 грн за зобов`язаннями січня місяця 2025 року, нараховані за квітень-жовтень місяці 2025 року; 10107,22 грн за зобов`язаннями лютого місяця 2025 року, нараховані за травень-жовтень місяці 2025 року; 3590,48 грн за зобов`язаннями березня місяця 2025 року, нараховані за червень-жовтень місяці 2025 року).
Жодних доводів щодо неправильності проведення позивачем відповідних розрахунків штрафних санкцій і компенсаційних нарахувань апелянтом не наведено і обґрунтованість відповідних сум ним не заперечується, натомість останній вказує про наявність правових підстав для зменшення пені на 80% (до 27772,47 грн), а також для відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з тим, що одночасне стягнення останніх разом з пенею, на переконання скаржника, покладає на Обслуговуючий кооператив "Розенталь" надмірну відповідальність.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Колегія суддів вбачає, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд місцевим господарським судом цієї справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (ухвали про відкриття провадження) до зареєстрованого електронного кабінету (а.с.42), яка сформована за допомогою Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду", не порушував перед Господарським судом Одеської області питання про зменшення штрафних санкцій, натомість вперше про необхідність такого зменшення зазначив в апеляційній скарзі. 
В якості підстав для зменшення розміру штрафних санкцій апелянт посилається на запровадження на території України воєнного стану, соціальний характер діяльності відповідача та його фінансовий стан, а також на домінуюче становище позивача на ринку постачання природного газу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що договір №9231-ОСББ(24)-14 від 23.09.2024 був укладений між сторонами вже під час дії в Україні воєнного стану, у зв`язку з чим, приймаючи рішення про укладення договору з позивачем, Обслуговуючий кооператив "Розенталь" мав усвідомлювати наявність пов`язаних з цим станом ризиків (зокрема, зниження платоспроможності населення, затримки оплати житлово-комунальних послуг тощо) та враховувати їх при плануванні своєї діяльності і виконанні договірних зобов`язань. Запровадження в Україні правового режиму воєнного стану саме по собі не звільняє суб`єктів договірних правовідносин від обов`язку належного виконання грошових зобов`язань та не є безумовною підставою для зменшення розміру неустойки. Воєнний стан має загальний характер і однаковою мірою впливає на всіх учасників господарських правовідносин, а тому не може розцінюватися як виняткова обставина саме для відповідача без доведення конкретного та безпосереднього впливу на можливість виконання ним спірного зобов`язання. Водночас, укладаючи договір, сторони погодили усі його істотні умови, у тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Тобто відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки проведення розрахунків.
Крім того, у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження його скрутного фінансового становища (зокрема, але не виключно: доказів, які б відображали розмір заборгованості членів кооперативу зі сплати внесків; структуру та розмір активів відповідача тощо), а тому, беручи до уваги те, що в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, апеляційним господарським судом відхиляються твердження апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не встановив причини виникнення заборгованості відповідача, його фінансовий стан та джерела фінансування.
Соціальний характер діяльності відповідача, пов`язаний з утриманням та обслуговуваннями житлового комплексу, не звільняє його від обов`язку належного виконання грошового зобов`язання та не є безумовною підставою для зменшення розміру неустойки, тим більше, що Обслуговуючий кооператив "Розенталь" не подав доказів вжиття ним усіх можливих заходів для своєчасного виконання своїх зобов`язань перед позивачем і не довів існування об`єктивного, прямого та невідворотного причинно-наслідкового зв`язку між характером діяльності кооперативу та неможливістю виконання договірних зобов`язань у встановлені строки, що виключає можливість визнання таких обставин винятковими у розумінні частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Більше того, перекладення ризиків сфери діяльності боржника на постачальника суперечило б принципам справедливості та рівності сторін у зобов`язанні, а також фактично означало б покладення негативних наслідків діяльності боржника на іншу сторону договору.
Сама лише обставина часткового виконання відповідачем договірного зобов`язання (часткової оплати вартості поставленого природного газу) не усуває правових наслідків прострочення виконання. Інше тлумачення фактично нівелювало б правову природу неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та заходу цивільно-правової відповідальності, оскільки створювало б ситуацію, за якої боржник, який допустив прострочення, опинявся б у більш вигідному становищі порівняно з учасником господарських правовідносин, який виконав договір належним чином та у погоджений сторонами строк. Добросовісна поведінка боржника передбачає не лише вжиття заходів після виникнення прострочення, а й належне планування своєї діяльності до моменту прийняття на себе відповідних договірних зобов`язань. Укладаючи договір про постачання природного газу із чітко визначеними строками розрахунків, відповідач повинен був об`єктивно оцінити наявні ризики, пов`язані із джерелами його фінансування, та за необхідності вжити заходів для зменшення обсягів споживання, завчасного формування членами кооперативу фонду оплати вартості газу тощо, врахувавши при цьому, що грошове зобов`язання за своєю правовою природою є таким, що підлягає виконанню незалежно від взаємовідносин відповідача із третіми особами (членами кооперативу) чи ефективності його діяльності. 
Відтак посилання відповідача на зовнішні обставини, які нібито вплинули на його фінансовий стан, не можуть бути прийняті судом як належне обґрунтування винятковості випадку, оскільки такі обставини не доведені за допомогою належних та допустимих у розумінні процесуального закону доказів, а також мають загальний економічний характер і є типовими ризиками діяльності юридичних осіб.
Посилання скаржника на домінуюче становище позивача на ринку постачання природного газу колегією суддів до уваги не приймається, оскільки відповідно до положень статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" відповідач не був позбавлений можливості реалізації свого права на вільний вибір постачальника природного газу.
Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апелянта стосовно того, що заявлені штрафні санкції мають характер каральної санкції (надмірного фінансового тягаря), зауважує, що, з урахуванням конкретних обставин даної справи, нарахування пені, розмір якої сторонами спору було погоджено безпосередньо у контракті, має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, у зв`язку з чим доводи апелянта про протилежне є безпідставними.
Оцінюючи твердження апелянта про надмірність заявленої до стягнення пені, колегія суддів враховує, що її розмір становить 138862,36 грн, тобто близько 20% від суми основної заборгованості у розмірі 691086,49 грн. Таке співвідношення саме по собі не свідчить про очевидну неспівмірність наслідкам порушення зобов`язання чи про каральний характер відповідальності. При цьому суд бере до уваги, що прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань мало системний характер, стосувалося декількох розрахункових періодів та тривало значний проміжок часу, а тому нарахована пеня є об`єктивним наслідком тривалого користування боржником грошовими коштами, які належали кредитору. Сам по собі розмір пені не може бути підставою для її зменшення, оскільки розмір відповідальності у даному випадку є похідним від розміру невиконаного грошового зобов`язання та тривалості його прострочення. Інший підхід фактично створював би ситуацію, за якої чим більшим є порушене зобов`язання та тривалішим прострочення його виконання, тим більше підстав виникало б для зменшення відповідальності боржника, що суперечило б принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Разом з тим, апеляційний господарський суд, враховуючи економічну ситуацію у країні, зазначає, що у даному випадку розмір нарахованої пені є розумним, пропорційним до розміру основного боргу та не може вважатися надмірним. Відтак, виходячи з обставин цієї конкретної справи, заявлена до стягнення сума пені забезпечує баланс інтересів сторін, компенсуючи кредитору негативні наслідки несвоєчасного отримання належних йому грошових коштів.
В свою чергу, можлива відсутність збитків у позивача не є визначальним критерієм для зменшення заявленої до стягнення неустойки, а лише однією із складових, які враховуються судом в комплексі з оцінкою інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).
Так, стаття 86 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, враховуючи, що зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки є прерогативою суду, яке реалізується ним на власний розсуд, виходячи з системного та комплексного аналізу всіх фактичних обставин справи та поданих сторонами доказів, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем існування достатніх та переконливих підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та, як наслідок, про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" 138862,36 грн пені.
Зменшення судом неустойки має наслідком втручання у погоджений сторонами розподіл договірних ризиків та обсяг відповідальності за порушення зобов`язання, а тому таке втручання допускається лише у випадку існування достатньо переконливих, виключних та належним чином доведених підстав. У даному випадку таких обставин судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів того, що стягнення заявленої суми пені призведе до очевидно несправедливих, непропорційних або надмірно обтяжливих наслідків для відповідача. Наведені відповідачем обставини стосуються загальних умов здійснення господарської діяльності в Україні та не мають індивідуального характеру, який дозволяв би кваліфікувати їх як виняткові саме для даних правовідносин.
Заявлене відповідачем зменшення розміру штрафних санкцій за умови недоведеності існування належних правових підстав для цього фактично нівелювало б саму правову природу неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та відповідальності за його порушення. Такий підхід суперечив би принципу обов`язковості договору, закріпленому у статті 629 Цивільного кодексу України, та створював би необґрунтовані переваги для боржника, який порушив зобов`язання у господарських правовідносинах.
Доводи апелянта про необхідність відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з тим, що одночасне стягнення декількох санкцій покладає на Обслуговуючий кооператив "Розенталь" надмірну відповідальність, є необґрунтованими, адже відповідач помилково ототожнює передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційні втрати, які, за своєю природою, є гарантованими кредиторові компенсаційними нарахуваннями, з штрафними санкціями (неустойкою). Як зазначалося вище, інфляційні втрати та 3% річних (мінімальний розмір процентів річних) нараховуються незалежно від вини боржника і не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо задоволення позовних вимог про стягнення з Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" 15589,76 грн 3% річних та 24467,51 грн інфляційних втрат. 
Посилання скаржника на неправильність проведеного місцевим господарським судом розподілу судових витрат апеляційним господарським судом оцінюється критично, оскільки, з огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір за подання в електронній формі позовної заяви у сумі 10440,07 грн (розраховано наступним чином: 870006,12 грн х 1,5% х 0,8 = 10440,07 грн), з урахуванням пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, правомірно покладений Господарським судом Одеської області на відповідача.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 138862,36 грн пені, 15589,76 грн 3% річних та 24467,51 грн інфляційних втрат.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Розенталь" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 у справі №916/5186/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Обслуговуючий кооператив "Розенталь". 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 10.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук