Справа № 466/4823/26
Провадження № 1-кп/466/757/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 року м. Львів
Шевченківський районний суд м. Львова
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря с/з ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №42025132610000320 від 12.12.2025 року відносно 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє 15.05.2025 року Шевченківським районним судом м.Києва за ч.3 ст.307 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, та 17.09.2025 року на підставі ст.81-1 КК України був умовно-достроково звільнений для проходження військової служби за контрактом у в/ч НОМЕР_1 , військовослужбовця призваного по мобілізації, оператора безпілотних літальних апаратів 8 відділення безпілотних авіаційних комплексів стрілецького спеціалізованого батальйону в/ч НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат»,
про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 , 
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
солдат ОСОБА_3 , військовослужбовець військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_2 солдат, в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов?язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 26.10.2025 самовільно залишив без поважних причин тривалістю понад три доби місце служби - військову частину НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану, та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_2 до моменту виявлення працівниками поліції ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області 23.04.2026 за адресою проживання, а саме: АДРЕСА_2 .,
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у самовільному залишенні місця служби тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України.
Злочин вчинено за наступних обставин. Солдат ОСОБА_3 , оператор безпілотних літальних апаратів 8 відділення безпілотних авіаційних комплексів стрілецького спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_3 №811 від 26.09.2025.
Відповідно до положень п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу та початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу. — день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов?язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов?язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався нормативно-правовими актами та триває до теперішнього часу.
Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
У порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_3 , військовослужбовець військової служби за мобілізацією НОМЕР_2 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов?язків 26.10.2025 самовільно залишив без поважних причин тривалістю понад три доби місце служби - військову частину НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану, та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_2 до моменту виявлення працівниками поліції ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області 23.04.2025 за адресою проживання, а саме: АДРЕСА_2 .
Відтак, з 26.10.2025 по 23.04.2026 солдат ОСОБА_3 , проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини приховував. Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_3 , до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю. Дав показання про те, що він свідомо залишив частину та став дизертиром і підвів побратимів. В частині перебував близько півтора місяці, однак йому зателефонувала дівчина та поскаржилася на повітряну тривогу, небезпеку, тому він вирішив поїхати до неї. На тепер вони чекають на спільну дитину. Щиро кається у вчиненому. 
За згодою сторін, згідно ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів, зібраних в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів в добровільності їх позицій, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються. 
При цьому судом сторонам було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тому, суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.
Оцінивши визнавальні показання обвинуваченого, які він надав вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомленим із правилами ст. 349, 394 КПК України, і які узгоджуються між собою та не суперечать обвинувальному акту, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.5 ст. 407 КК України.
Його дії органом досудового розслідування вірно кваліфіковано за ч.5 ст.407 КК України, оскільки військовослужбовець ОСОБА_3 самовільно залишив місце служби тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, його вік, на утриманні немає осіб, офіційно не працевлаштований, раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 66 КК України, визнає його щире каяття.
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинувачених судом не здобуто і таких не зазначено в обвинувальному акті.
Враховуючи вищенаведене та конкретні обставини, за яких вчинене діяння, відсутність матеріальних збитків, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що обвинуваченому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.5 ст.407 КК України, що відповідає загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст.65 КК України, та є необхідним і достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів у відповідності до вимог ст.50 КК України.
15.05.2025 року Шевченківським районним судом м.Києва ОСОБА_3 засуджений за ч.3 ст.307 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна. Ухвалою від 17.09.2025 року Рівненського районного суду Рівненської області на підставі ст.81-1 КК України ОСОБА_3 був умовно-достроково звільнений на невідбуту частину основного покарання у виді позбавлення волі: 8 років 05 місяців 20 днів для проходження військової служби за контрактом у в/ч НОМЕР_1 та 25.09.2025 року звільнений з місць позбавлення волі.
Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, який є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та умовно-достроково звільнявся з місць позбавлення волі і знову вчинив злочин, на думку суду, таке не дає можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.
Речові докази у справі відсутні.
Керуючись ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання - 6 /шість/ років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання до даного покарання, приєднати частину невідбутого покарання за вироком від 15.05.2025 року Шевченківського районного суду м.Києва, який ухвалою від 17.09.2025 року Рівненського районного суду Рівненської області на підставі ст.81-1 КК України умовно-достроково звільнений на невідбуту частину основного покарання у виді позбавлення волі: 8 років 05 місяців 12 днів, та обрати остаточне покарання ОСОБА_3 у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 7 (сім) місяців з конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його фактичного затримання – 23 квітня 2026 року о 10.00 год.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 , застосований ухвалою слідчого судді від 24.04.2026 року - залишити без змін до набрання вироком законної сили, 
Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.
  Суддя	  	 ОСОБА_1