Дата документу 19.05.2026 Справа № 317/4091/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №317/4091/25   Головуючий у 1-й інстанції: Каряка Д.О.
Провадження № 22-ц/807/897/26   Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
Провадження № 22-ц/807/897/26-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В., Остащенко О.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2025 року на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 23 лютого 2026 року про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 

В обґрунтування позову зазначено, що 29 грудня 2023 року о 14 год. 30 хв. у м. Запоріжжя по Прибережній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався попереду. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року у справі №331/358/24 відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ТОВ «Страхова група «Оберіг», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №215761888. 

Відповідно до висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження №9 щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті ДТП, який був складений судовим експертом Шелудченком О.О. від 08.07.2025 р., матеріальний збиток складає 11 561,25 грн. Слід зазначити, що ОСОБА_2 був присутній при огляді КТЗ судовим експертом. 

Як зазначає позивач як підставу звернення до суду з відповідним позовом стало те, що 12 березня 2022 року на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», він був мобілізований до ЗСУ, де проходить службу до теперішнього часу. Отже, пропуск строку для подачі заяви на виплату стався за незалежних від нього причин, вважає, що він може в судовому порядку, в межах загальних строків позовної давності, просити стягнути суму страхового відшкодування зі страхової компанії. 

Вартість відновлювального ремонту складає 12 672,22 грн. Різниця між вартістю відновлювального ремонту та матеріальним збитком становить 12 672,22-11 561,25 грн = 1110,97 грн. Таким чином, майнова відповідальність ТОВ «Страхова група «Оберіг» складає - 11 561,25 грн, а майнова відповідальність ОСОБА_2 - 1110,97 грн. 

Крім матеріальної шкоди позивач просить стягнути завдану діями та бездіяльністю відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду, яка проявилась у його душевних стражданнях, відчутті власної неспроможності забезпеченні захисту його законних прав, що породило недовіру до визначених законом інституцій та в цілому призвело до почуття безсилля. Відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від вирішення спірної ситуації у позасудовому порядку, в ту чергу як позивач був мобілізований і виконував бойові завдання і не мав змоги особисто вишити ситуацію, звернутись до страховика, суду, тощо.

У зв`язку з незручностями, пов`язаними з не вирішенням спірної ситуації у позасудовому порядку, в позивача виникли порушення сну, він переживає постійний стрес та емоційні потрясіння, тривогу, невпевненість, переживання, психічне напруження стурбованість з того, що ситуація триває довго. Через що, позивачу доводиться витрачати свій час на звернення до суду за захистом свого права. Заподіяну моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 оцінює в розмірі 50 000,00 грн. 

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на його користь суму страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215761888 у розмірі 11 561,25 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду у розмірі 1 110,97 грн та по моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані з розглядом справи, та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 2000,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 48,45 гривень. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правову вимогу в розмірі 5000,00 гривень.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 гривень.

У лютому 2026 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Слєсарь О.В. подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення суду.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 23 лютого 2026 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Слєсарь О.В. про ухвалення додаткового рішення у справі №317/4091/25 відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2025 року, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 23 лютого 2026 року  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2025 року скасувати в частині відмови в позовних вимогах та ухвалити нове судове рішення, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 23 лютого 2026 рокускасувати. Заяву ОСОБА_1 задовольнити, стягнувши з відповідачів понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.  

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (яка діяла на час ДТП) імперативно визначала, що саме на водія, який уклав зі страховиком договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, поскладений обов`язок повідомлення про ДТП, а тому перекладання цього обов`язку судом першої інстанції на позивача є недоречним. Натомість, позивач 12.03.2022 був мобілізований до ЗСУ, де проходить службу по теперішній день. Відповідно, з незалежних від нього і поважних причин у позивача виникли труднощі у комунікації зі страховиком. При цьому попереднє звернення потерпілого у випадку, передбачених законом, до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону №1961-ІV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. Однак при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причин, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Позивач зазначав, що тривалий час у складі підрозділів розвідки виконував бойові розпорядження безпосередньо на лінії бойового зіткнення і тільки після отримання поранення, лікування і переведення до іншого підрозділу у нього з`явилась можливість звернутись до суду. Суд не надав оцінки і поведінці ОСОБА_2 , який є винуватцем ДТП і не звернувся до страховика. Суд має право стягнути франшизу, навіть якщо вона прямо не заявлена у позовних вимогах (франшиза згідно поліса становить 3200 грн). 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що суду першої інстанції були надані усі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу. У справі, що розглядалася, було встановлено фіксований розмір гонорару. В цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Тож сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. І з урахуванням конкретних обставин суд може обмежити розмір, зважаючи на розумну необхідність судових витрат у справі. Жоден з відповідачів не надав суду заяв про зменшення судових витрат позивача. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТДВ «Страхова група «Оберіг» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення оскаржується та переглядається в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в частині витрат на професійну правничу допомогу. 

В частині часткового задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди рішення суду не оскаржується та не переглядається. 

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» суму страхового відшкодування з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у розмірі 11561, 25 грн, з ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 1110, 97 грн, суд першої інстанції виходив з того, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні, на дату оцінки складає 12 672,22 грн, до загальної вартості матеріального збитку нарахована сума ПДВ у розмірі 20%, що становить 1110,97 грн. Проте право на стягнення майнової шкоди з урахуванням ПДВ позивач не набув, оскільки не надав належних доказів оплати проведення відновлювального ремонту, тому не має підстав для стягнення цієї суми з винуватця ДТП. Щодо вимог позивача про стягнення майнової шкоди з співвідповідача - ТДВ «Страхова група «Оберіг» суд виходив з того, що строк для отримання страхового відшкодування пропущено позивачем без поважних причин, тому правові підстави для задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП зі страхової компанії відсутні. При цьому, посилання позивача на те, що він своєчасно не звернувся до страхової компанії із відповідною заявою на виплату страхового відшкодування через те, що був призваний до лав ЗСУ, тобто з незалежних від нього причин, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивач, перебуваючи й дотепер у ЗСУ, звертається до суду майже через два роки після настання події ДТП , тому навіть перебування позивача у ЗСУ ніяким чином не перешкоджало йому у передбачений законодавством строк звернутись до адвоката (юриста), який би представляв інтереси позивача в страховій компанії. Натомість позивач таким правом не скористався, при цьому жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску звернення до страховика із заявою про відшкодування шкоди позивачем суду не надано. Суд критично віднісся до надісланих 13.01.2026 року представником позивача на адресу суду письмових пояснень (а.с.115-116) стосовно стягнення з ОСОБА_2 франшизи в розмірі 3200,00 грн та відповідно не прийняв їх до уваги під час ухвалення рішення, оскільки позивачем/представником позивача в цій частині не були уточнені (змінені) позовні вимоги до кожного з відповідачів.
Відмовляючи в задоволені заяви сторони позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що вказана представником позивача – адвокатом Слєсарем О.В. сума на відшкодування витрат на правову допомогу 6000 грн є не співрозмірною ні з ціною позову, ні з розміром задоволених вимог, ні з реальним обсягом наданих адвокатом послуг, ні зі складністю справи чи її вплив на репутацію сторони або публічного інтересу справи. Долучена адвокатом квитанція є неналежним доказом, який би свідчив про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оскільки вказана квитанція не офоромлена у встановленому законом порядку. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 29 грудня 2023 року о 14 год. 30 хв. у м. Запоріжжя по Прибрежній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався попереду. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року по справі № 331/358/24 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.9).

З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 29.12.2023 року о 14 годині 30 хвилин, у м. Запоріжжі по Прибрежній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, в наслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 , який рухався попереду. В наслідок ДТП завдано матеріальні збитки, автомобілі пошкоджено травмованих немає. 

Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року набрала законної сили 19.02.2024 року.

Таким чином, суд вважає встановленим факт, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 29.12.2023 року за участю водіїв: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбулася з вини відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «Страхова група «ОБЕРІГ», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №215761888 (а.с.10,107). 

Відповідно до висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження №9 щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті ДТП, який був складений судовим експертом Шелудченком О.О. від 08.07.2025 року, матеріальний збиток складає 11561,25 грн. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні, на дату оцінки складає 12672,22 грн. (а.с.11-22). 

Право на звернення до суду закріплено у Конституції України і на час звернення позивача із позовом відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширювалася на всі правовідносини, що виникали у державі.

На час розгляду справи були внесені зміни до статті 124 Конституції України та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Тобто, якщо на час звернення з позовом не було будь-яких обмежень для такого звернення, то з набранням чинності змін до Конституції України від 02 червня 2016 року, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом N 1961-IV.

Закон N 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами статті 3 Закону N 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону N 1961-ІV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі N 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону N 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону N 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону N 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону N 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі N 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону N 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 зазначено, що підпункт 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц, від 22 лютого 2022 року по справі N 201/16373/16-ц).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що ОСОБА_1 не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування.

У справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 29 грудня 2023 року, а позов до суду подано в 15 серпня 2025 року, тобто в межах установленого трирічного строку позовної давності.

Отже, попереднє звернення потерпілого у випадку, передбачених Законом, до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону №1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. 

Однак при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Загальний строк позовної давності становить 3 роки (ст. 257 ЦКУ).

Як на підставу пропуску річного строку звернення до страхової компанії про виплату страхового відшкодування, ОСОБА_1 посилається на те, що він з 12 березня 2022 року проходить службу у Збройних Силах України, приймає участь в бойових діях, отримав поранення, є інвалідом ІІІ групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням УБД від 20.05.2024, військовим квитком серії НОМЕР_3 від 20.04.2022 (а.с.26,27).

Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала чинити злочин агресії проти України у формі широкомасштабного військового нападу.
У зв`язку із цим Президент України Указом від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX (далі - Указ), ввів в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався. Станом на момент прийняття цієї постанови воєнний стан не скасований.

Президент України у пункті 1 Указу від 24 лютого 2022 року N 65/2022 "Про загальну мобілізацію" постановив: оголосити та провести загальну мобілізацію (пункт 1).

Отже, враховуючи зазначені вище акти Президента України, з 24 лютого 2022 року та станом на момент прийняття цієї постанови в Україні (на всій її території) діє воєнний стан та проводиться загальна мобілізація. А отже, з настанням особливого періоду вся структура Збройних Сил України та інші військові формування як цілісний організм почали функціонувати в умовах особливого періоду та були переведені на організацію і штати воєнного часу.

Позивач ОСОБА_1 , 12.03.2022 на підставі Наказу Президента України від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» був мобілізований до Збройних Сил України, де проходить службу по теперішній день. Відповідно з незалежних від нього і поважних причин у позивача виникли труднощі у комунікації зі страховиком.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22 суд дійшов висновку, що «з моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗС України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них».

Отже, ОСОБА_1 після мобілізації у складі військових частин, де він походить службу, діяв у спеціальному правовому режимі функціонування і це є безспірним фактом. 

Суд першої інстанції на вищезазначене не звернув належної уваги та не з`ясував обставини, чи є поведінка апелянта добросовісною і що річний строк пропущено через незалежні від нього причини. Хоча позивач зазначав суду першої інстанції, що тривалий час у складі підрозділів розвідки виконував бойові розпорядження безпосередньо на лінії зіткнення і тільки після отримання поранення, лікування і переведення до іншого підрозділу у нього з`явилась можливість звернутись до суду. Делегування повноважень іншій особі – це право особи, а не його обов`язок. При цьому незрозуміло, як, на думку суду першої інстанції, повинен був укладений договір з адвокатом (юристом) на лінії бойового зіткнення, проведена експертна оцінка транспортного засобу. 

Встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ТзДВ «СК «Оберіг», однак ОСОБА_1 пропустив визначений підпунктом 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк через обставини, які не залежали від нього (з 12.03.2022 був мобілізований та проходив військову службу в лавах Збройних Сил України, де проходить службу по теперішній час), при цьому відповідна позовна заява подана в межах страхової суми та протягом трирічного строку позовної давності (дорожньо-транспортна пригода сталася 29.12.2023 року, а позовна заява ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди подана до суду - 15.08.2025 року (а.с.1), колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення суми страхового відшкодування з ТзДВ «СК «Оберіг».

Визначаючи розмір страхового відшкодування колегія суддів враховує наступне. 

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1,5, 6 ст. 106 ЦПК України: Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

29 грудня 2023 року сталася ДТП внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , який керував автомобілем Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушення вимог пункту ПДР у м. Запоріжжі по Прибрежній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Toyota Rav 4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . 

Цивільна відповідальність винної у ДТП особи, ОСОБА_2 була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у ТзДВ «СК «Оберг» (поліс страхування № ЕР-215761888 (а.с.107).

Згідно вказаного полісу забезпеченим транспортним засобом є «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_1 , страхова сума (ліміт відповідальності) страховика за шкоду, заподіяну майну, 160 000,00 грн; за шкоду, заподіну життю і здоров`ю 320 000.00 грн, франшиза — 3 2000,00 грн (частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування, визначення в ст. 9 Закону України «Про страхування»).

На підтвердження розміру матеріальних збитків позивач ОСОБА_1 надав Висновок експертного транспортно-товарознавчого дослідження №9 від 12 червня 2025 року, дата оцінки 29 грудня 2023 року, про проведення оцінки колісного транспортного засобу Toyota Rav 4, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказаним висновком встановлено, що вартість відновлювального ремонту даного автомобіля становить 12 674,22 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 11 561,25 грн. Додатками до висновку звіту оцінювача є ремонтна калькуляція № 9 та фототаблиці, на яких зафіксовано пошкодження автомобіля (а.с.11-21). 

Даний висновок відповідає вимогам ч. 5 ст. 106 ЦК України: у висновку експерта зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Даний висновок складений на підставі акту огляду транспортного засобу, який проведено ним особисто. Експерт самостійно фіксував всі пошкодження.

Висновок експерта Шелудченка О.О. №9 від 12 червня 2025 року, відповідачами не спростовано, клопотання про призначення судової авто товарознавчої експертизи відповідачами, в тому числі ТзДВ СК «Оберіг» не заявляв, жодними належними доказами ТзДВ СК «Оберіг» не спростував позовні вимоги ОСОБА_1 .. Отже доводи ТзДВ «СК «Оберіг» на те, що їх представників, як стороною позивача так і судовим експертом не було запрошено для огляду пошкодженого транспортного засобу під час проведення експертизи не заслуговують на увагу та спростовуються вищезазначеними обставинами. 

Встановлено, що з боку позивача для з`ясування вказаних обставин, страховику перешкоди не чинилися. На момент розгляду справи автомобіль ОСОБА_1 знаходився в тому ж самому стані, як і на момент ДТП, тобто відновлювальних робіт з приводу пошкодження автомобілю не проводилось. 

Клопотання з приводу призначення судової авто товарознавчої експертизи з метою визначення розміру відновлювального ремонту вищезазначеного автомобіля представником ТзДВ «СК «Оберіг» до суду заявлені не були. 

Отже, зібраними по справі доказами встановлено факт ДТП, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяння шкоди. Неповідомлення про страховий випадок не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки вказані дії не призвели до неможливості страховиком встановити вищевказані обставини. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик зобов`язаний відшкодувати завдану позивачу шкоду в межах ліміту страхового відшкодування. 

Не заслуговують на увагу доводи ТзДВ «СК «Оберіг» у відзиві на позов, що учасники ДТП не повідомили страхову компанію про вказану подію, тому в останнього і не виникло обов`язку щодо виплати страхового відшкодування, оскільки зібраними по справі доказами встановлено факт ДТП, причини та обставин її настання, а також розмір заподіяної шкоди. Позивач звернувся до суду у серпні 2025 року і з моменту отримання копії позовної заяви ТзДВ «СК «Оберіг» достовірно знало про намір позивача отримати страхове відшкодування, але жодних дій, які б були направлені на з`ясування обставин ДТП та визначення розміру страхового відшкодування, не вчиняло. 

Таким чином, з ТзДВ «СК «Оберіг» на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215761888 у розмірі 8 631,25 гривень за мінусом франшизи (11 561,25 грн – 3200 грн).

Частинами 16 та 18 статті 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страхове відшкодування це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку, а франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Пунктом 36.6 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

З огляду на зміст цих приписів у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки.

Матеріалами справи підтверджено страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 в ТзДВ «СК «Оберіг» згідно з полісом № ЕР-215761888 (ліміт за шкоду, завдану життю та здоров`ю, 320000 грн, ліміт за шкоду майну 160 000 грн, франшиза 3200 грн).

Враховуючи вищевикладені норми права, якими передбачена виплата винною особою розміру франшизи потерпілому, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 , як завдавача шкоди, на користь ОСОБА_1 франшизи в розмірі 3 200 грн.

Різниця між вартістю відновлювального ремонту та матеріальним збитком становить 12 672,22 грн-11 561,25 = 1 110,97 грн, розмір франшизи згідно поліса 3200 грн. Таким чином, майнова відповідальність ТзДВ «СК «Оберіг» складає 8 631,25 гривень (11 561,25 грн – 3200 грн), а майнова відповідальність ОСОБА_2 стосовно стягнення матеріальної шкоди – 4 310 гривень (1110,97 грн матеріальна шкода + 3200 грн франшиза).

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2025 року в оскаржуваній частині не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову, а саме підлягає стягненню з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 сума страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215761888 у розмірі 8 631,25 гривень , а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню майнова шкодо у розмірі 4 310 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові -на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , тому витрати, які понесли відповідачі на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції покладаються на останніх. Отже, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн на користь ОСОБА_2 в сумі 5000 грн підлягає скасуванню, а в стягненні витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_1 слід відмовити.

Аргументи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Крім того, стороною позивача у суді першої інстанції було заявлено вимогу про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн, які складаються з: підготовка (складання) позову, інших процесуальних документів, пояснень, участь у справі. 

Означені послуги погоджені сторонами у Акті виконаних робіт від 26.01.2026 року та підписані сторонами клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом Слєсарь О.В. без зауважень (а.с.146-зворот).

Також стороною позивача надано копію Договору про надання правової допомоги від 24 квітня 2025 року, укладений між адвокатом Слєсарь О.В. та клієнтом ОСОБА_1 , копію Додаткової угоди № 2 від 10 серпня 2025 року до вказаного вище договору, квитанцію про отримання адвокатом від клієнта суми 6000 грн в рахунок оплати правової допомоги адвоката за додатковою угодою №2 від 10.08.2025 року (а.с.145-147).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Визначений адвокатом Слєсарь О.В. розмір витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді є спів мірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт і значенням справи для відповідача. 

Таким чином, витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи.
Заява представника ОСОБА_1 – адвоката Слєсарь О.В. про стягнення витрат на правничу допомогу була доставлена в електронний кабінет ТзДВ «СК «Оберіг» - 13.02.2026 (а.с.157), представнику ОСОБА_2 – адвокату Фельському С.Л. – 12.02.2026 року (а.с.154).

Проте, відповідачі не надали суду заперечення щодо заявлених стороною позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, не надано доказів невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення.

Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених ним на правову допомогу в суді першої інстанції, а відповідач не заявляв про їх неспівмірність складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, зазначена сума підлягає стягненню з відповідачів у заявленому позивачем розмірі 6 000 грн, пропорційно до стягнутої майнової суми з кожного.

З огляду на складність справи, позовні вимоги, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів не вбачає підстав для висновку про не співмірність витрат.
Висновки суду першої інстанції, що позивачем ОСОБА_1 не підтверджено витрати на правничу допомогу є помилковими, оскільки останній надав до суду на підтвердження вказаних витрат ордер на надання правничої допомоги серії АР N 1251831 від 12.08.2025, який видано на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 24.04.2025 року, договір про надання правничої допомоги від 24.04.2025 року, додаткову угоду №2 від 10.08.2025 року до договору, акт виконаних робіт від 26.01.2026 року, квитанцію (а.с.33,145-147). 

Отже, ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 23 лютого 2026 року про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу не може бути законною та обгрунтованою, тому вона підлягає скасуванню, а витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачів. 

В той же час, враховуючи задоволені позовні вимоги позивача на суму 14 942,22 грн, з огляду на часткове покладення стягнення суми на ТзДВ «СК «Оберіг» (на 57,76), на ОСОБА_2 (на 42,24%), тому ОСОБА_1 має право на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог позовної заяви, апеляційної скарги відповідно до стягненої суми з кожного відповідача, а саме з ТзДВ «СК «Оберіг» у розмірі 3465,60 грн (6000*57,76%), з ОСОБА_2 у розмірі 2534,40 грн (6000-3465,60)

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову – на відповідача. 

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, тому підлягають перерозподілу судові витрати, понесені сторонами по справі.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1816,80 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 20 березня 2026 року (а.с.217-а).

Оскільки у справі, що розглядається, апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено нове про задоволення позову, тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» у розмірі 1211,62 грн (8631,25*100/12942,22=66,69%*18.16,80=1211,62 грн), з ОСОБА_2 у розмірі 605,17 грн (100-66,69=33,31%, 1816,80*33,31%=605,17 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу – скасувати. 

Ухвалити в цій частині нове судове рішення . 

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215761888 у розмірі 8 631 (вісім тисяч шістсот тридцять одну) гривню 25 копійок. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 4 310 (чотири тисячі триста десять) гривень.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень, на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн – відмовити.

В іншій частині рішення не оскаржується та не переглядається. 

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 23 лютого 2026 року – скасувати.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 3465 (три тисячі чотириста шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2 534 (дві тисячі п`ятсот тридцять чотири) гривні 40 копійок. 

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 62 копійки. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 17 копійок. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 травня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.