Провадження № 1-кп/643/92/26 
Справа № 643/5066/23

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.05.2026  м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022226200000418 від 21.05.2022, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Казахстан, громадянина Казахстану, із середньою освітою, який не одружений, має неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, в силу ст. 88, 89 КК України раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований як внутрішньо переміщена особа та проживає за адресою: АДРЕСА_2 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 436-2 КК України 

ВСТАНОВИВ

Обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_5 (обвинувачений), будучи відповідно до постанови Московського районного суду міста Харкова від 12.09.2019 у справі № 643/10171/19, яка набрала законної сили 24.09.2019, визнаним винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10400,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, умисно, достовірно знаючи про наявність даного рішення суду та будучи ознайомленим з ним, з метою невиконання в частині позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 20.05.2022 приблизно о 18:05 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 2109», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Бестужева навпроти будинку № 82 у місті Харкові, де був зупинений працівником управління патрульної поліції Харківської області Департаменту патрульної поліції.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений 

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дії ОСОБА_5 за вказаними вище епізодом суд кваліфікує за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_5 у невстановлений час, рухаючись по Автострадній Набережній, 21-А в м. Харкові, побачив біля в`їзду до СТО «Ультрасервіс» автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», державний номерний знак НОМЕР_2 , пофарбований у зелений камуфляжний колір.
Будучи громадянином Республіки Казахстан та проживаючи тривалий час на території України, не визнаючи з початку збройної агресії РФ проти України 2014 року діючу владу України, заперечуючи здійснення збройної агресії проти України та не визнаючи суверенітет України, а також вважаючи, що Збройні сили України у липні 2022 року, в ході бойових дій, зруйнували будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він мешкав, та вважаючи, що вказаний автомобіль належить військовослужбовцю ЗСУ, у ОСОБА_5 виник умисел на пошкодження вказаного автомобіля шляхом підпалу. 
15.03.2023 о 00:16 год., реалізуючи раптово виниклий умисел на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, ОСОБА_5 приніс до місця перебування вказаного автомобіля предмет, зовні схожий на пляшку із невстановленою легкозаймистою рідиною, та, скориставшись відсутністю власника і сторонніх осіб, діючи умисно, таємно, вилив із предмету, зовні схожого на пляшку, в район моторного відсіку автомобіля легкозаймисту рідину, яка на даний час не встановлена, після чого, бажаючи настання наслідків у вигляді пошкодження чужого майна, шляхом занесення відкритого джерела вогню, підпалив легкозаймисту рідину в області капоту автомобіля, від чого він зайнявся, чим привів у непридатний за цільовим призначенням стан, тобто пошкодив автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», державний номерний знак НОМЕР_2 , в кузові червоного кольору, а фактично зеленого кольору, який належить ОСОБА_7 та знаходиться у користуванні ОСОБА_8 .
Крім цього, внаслідок пожежі автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», державний номерний знак НОМЕР_2 , вогонь перекинувся на припаркований поруч автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter 215 CDI», державний номерний знак НОМЕР_3 , в кузові синього кольору, який належить на праві власності ОСОБА_9 , внаслідок чого зазначений автомобіль отримав пошкодження. 
Після цього ОСОБА_5 з місця скоєння кримінального правопорушення зник.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений 

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дії ОСОБА_5 за вказаними вище епізодом суд кваліфікує за ч. 2 ст. 194 КК України як умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

Обвинувачення, визнане судом доведеним

15.03.2023 приблизно об 18:00 год. до місця проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3 (гараж четвертий справа наліво) прибули працівники Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області для проведення слідчої дії – обшуку у вказаному гаражі.
ОСОБА_5 , будучи громадянином Республіки Казахстан та проживаючи тривалий час на території України, не визнаючи діючу владу України та заперечуючи здійснення збройної агресії проти України, в присутності учасників слідчої дії – обшуку, у складі працівників ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області, а саме слідчих, експерта, оперуповноважених та залучених для проведення обшуку понятих, під час проведення слідчої дії у період часу з 18:00 год. до 19:00 год. публічно висловлював особисті думки, переконуючи присутніх, що дії держави агресора є правомірними, українська влада є незаконною та фашистською, що він очікує на захоплення росіянами України та зміну її прапору, тобто виправдовував, визнавав правомірною, заперечував збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений 

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дії ОСОБА_5 за вказаними вище епізодом суд кваліфікує за ч. 1 ст. 436-2 КК України як виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
В ході судового розгляду кримінального провадження у судовому засіданні 27.05.2026 обвинувачений свою вину у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень визнав у повному обсязі, щиро розкаявся. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище. Підтвердив вчинення ним вищезазначених злочинів за обставин, вказаних вище, надавши відповідні пояснення. Зазначив, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинених ним кримінальних правопорушень. Пояснив, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до нього не застосовувалось. Зазначив, що розуміє наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. 
Як зазначено Європейським судом з прав людини, ані текст, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі за вільним власним його або її бажанням відмовлятися, прямо або автоматично, від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте така відмова повинна, якщо вона є, бути ефективною для цілей Конвенції, бути встановлена однозначно і повинні бути застосовані мінімальні гарантії, які відповідають її важливості (Pfeifer та Plankl проти Австрії, § 37). Крім того, вона не повинна суперечити жодному важливому інтересу суспільства (Ермі проти Італії [ВП], § 73; Сейдович проти Італії [ВП], § 86; Дворскі проти Хорватії [ВП], § 100). «Право на судовий розгляд» не є абсолютним ані у кримінальному, ані у цивільному процесі. Воно має встановлені обмеження (Девеєр проти Бельгії, § 49; Карт проти Туреччини [ВП], § 67). 
Ураховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію обвинуваченого та участь у кримінальному провадженні його захисника, суд дійшов висновку, що у цій справі дотримані необхідні та достатні гарантії справедливого судового розгляду і відмова обвинуваченого від дослідження доказів у повному обсязі та оцінки вказаних доказів у вироку суду не суперечить завданням кримінального провадження та жодним важливим інтересам суспільства. 
Ураховуючи наведене, визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорення ним фактичних обставин справи, суд зі згоди всіх присутніх учасників судового розгляду вирішив не досліджувати та не оцінювати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченим вказаних вище кримінальних правопорушень та розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особистість. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено. 

Призначення покарання

Дані про особу обвинуваченого 

ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований, не одружений, має неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 88, 89 КК України раніше не судимий. 

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання

У судовому засіданні 27.05.2026 обвинувачений щиро розкаявся, вину визнав у повному обсязі. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 визнав у повному обсязі. 
Прокурор зазначила, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є його щире каяття. 
Ураховуючи наведене та позицію учасників судового провадження, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України визнає його щире каяття. 
У постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 556/588/18 зазначено на неможливості визнання судом в якості обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, таких, які не зазначені в обвинувальному акті (у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення або в переліку обставин, що обтяжують покарання). 
Прокурор у судовому засіданні зазначила на відсутності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого. 
Ураховуючи наведене, обставин, які згідно з ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. 

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18). 
Слід зазначити, що положення ст. 6 Конвенції не містять жодних вимог щодо врахування тривалості кримінального провадження при вирішенні питання про призначення покарання та звільнення від його відбування. Однак з огляду на принцип верховенства права, закріплений у ст. 8 Конституції України і преамбулі до Конвенції, надмірна тривалість провадження щодо розслідування та судового розгляду кримінальної справи може бути взята до уваги (поряд з іншими обставинами) при вирішенні зазначених питань у контексті з`ясування посткримінальної поведінки підсудного (обвинувачених), визначення можливості досягнення цілей покарання, визначених у ст. 50 КК, у тому числі виправлення засудженого в умовах ізоляції від суспільства або без такої. У контексті цієї кримінальної справи Верховний Суд відзначає, що перебування ОСОБА_7 протягом такого тривалого періоду розгляду кримінального провадження в стані невизначеності в передчутті можливого покарання не могло не мати відчутного виховного впливу на його свідомість, у зв`язку з чим засуджений, з часом визнав свою винуватість у вчиненому. Отже, хоча порушення вимог ст. 6 Конвенції щодо розумних строків розгляду кримінального провадження не може автоматично розглядатися як підстава для звільнення від відбування покарання за ст. 75 КК, однак, у сукупності з встановленими судами даними, що характеризують особистість засудженого, вищевикладене дозволяє прийти до висновку, що досягнення мети покарання та виправлення засуджених можливе й без їх ізоляції від суспільства, а тому в даному випадку застосування ст. 75 КК в редакції на час вчинення злочину є вірним. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людиниу справі DIMITROV AND HAMANOV v. BULGARIA (заяви № 48059/06, 2708/09, рішення від 10 травня 2011 року) зазначив, що заходом, який у певних ситуаціях може виправити минулі затримки, є можливість домогтися зменшення покарання, призначеного засудженому (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 598/74/14). 

Мотиви призначення покарання 

Прокурор у судовому засіданні просила визначити обвинуваченому покарання у такому розмірі: за ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 382 КК України – у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 436-2 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
Сторона захисту, посилаючись на щире каяття обвинуваченого, визнання цивільного позову в повному обсязі та тривалий час перебування обвинуваченого під вартою, просила визначити покарання, яке дорівнює фактично відбутому. 
При призначенні обвинуваченому покарання суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, та призначає покарання у межах санкції статей, що передбачають відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення. Остаточне покарання суд визначає на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень. 
Визначаючи розмір остаточного покарання, суд керується в тому числі вказаною вище постановою Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 598/74/14 та враховує, що судові засідання у справі неодноразово відкладались через незабезпечення явки свідків обвинувачення, про що неодноразово зазначав обвинувачений, посилаючись на це як на підставу для зміни запобіжного заходу в ході судового розгляду кримінального провадження. Внаслідок цього обвинувачений тривалий час перебував під вартою у стані невизначеності в передчутті можливого покарання, що не могло не мати відчутного виховного впливу на його свідомість, у зв`язку з чим обвинувачений, з часом визнав свою винуватість у вчиненому та щиро розкаявся. 
Згідно з ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2023 обвинуваченому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк тримання під вартою постановлено обчислювати з дати затримання 15.03.2023.
Обвинувачений у судовому засіданні підтвердив, що фактично затриманий 15.03.2026. 
Ураховуючи наведене, суд відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховує обвинуваченому в строк покарання строк попереднього ув`язнення, починаючи з 15.03.2023 і по 28.05.2026 включно, виходячи із співвідношення, згідно з яким одному дню тримання під вартою (попереднього ув`язнення) відповідає один день позбавлення волі.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом під час ухвалення вироку 

Щодо цивільного позову 

Потерпілим ОСОБА_7 пред`явлений цивільний позов, згідно з яким він просить стягнути з обвинуваченого на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 485550,56 грн.
Обвинувачений визнав цивільний позов ОСОБА_7 у повному обсязі. 
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. 
Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 по справі № 0306/7567/12, коли нормами кримінально-процесуального закону відповідну ситуацію прямо не передбачено, є необхідним та можливим застосування аналогії права. Зазначена можливість встановлена частиною 6 статті 9 КПК, згідно з якою коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються встановлені частиною першою статті 7 КПК загальні засади кримінального провадження. Однією з таких засад є законність, що включає обов`язок суду, як і інших органів державної влади, неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу та інших актів законодавства.
Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд дійшов висновку, що визнання обвинуваченим цивільного позову не суперечить закону та засадам диспозитивності кримінального судочинства, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 
Ураховуючи наведене, суд задовольняє цивільний позов в повному обсязі. 

Щодо запобіжного заходу

Відповідно до ст. 374 КПК України суд у вироку в тому числі зазначає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили. 
Згідно з ч. 3 ст. 377 КПК України якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.
В рішенні від 20.08.2010 у справі «Москаленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136). Також Суд зазначає, що державні органи не розглядали жодних інших альтернатив забезпечення явки заявника до суду (див. там же, пункт 137 з подальшими посиланнями).
В п. 86 рішення Європейського суду з прав людини від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України» зазначено, що презумпція завжди діє на користь звільнення. 
Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд враховує, що обвинувачений тривалий час, понад 3 роки, утримується під вартою. 
З урахуванням позиції обвинуваченого, згідно з якою він у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень, а також визнав цивільний позов, ризик впливу ним на свідків з метою зміни їх показань є недоведеним.
Ураховуючи розмір покарання, що призначається обвинуваченому, ризик його переховування з метою уникнення покарання також є недоведеним. 
Зважаючи на зазначене та розмір покарання, який призначається обвинуваченому згідно з даним вироком, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання. 

Щодо інших питань 

В кримінальному провадженні наявні витрати на проведення експертиз в загальному розмірі 85195,16 грн. Вказані витрати суд у відповідності до ст. 124 КПК України стягує з обвинуваченого на користь держави. 
Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується у відповідності до ст. 100 КПК України з урахуванням позиції учасників справи. 

Керуючись ст. 128-129, 369-371, 373-377 КПК України

УХВАЛИВ

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 436-2 КК України, та призначити йому покарання: 
- за ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;
- за ч. 1 ст. 382 КК України – у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
- за ч. 1 ст. 436-2 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2 (два) місяці 14 (чотирнадцять) днів. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 у період з 15.03.2023 по 28.05.2026 включно, виходячи із співвідношення, згідно з яким одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі. 
До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», обраний відносно ОСОБА_5 , змінити з 28.05.2026 на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на ОСОБА_5 зобов`язання виконувати такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися з м. Харкова, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками в даному кримінальному провадженні. 
Звільнити ОСОБА_5 з-під варти в залі судового засідання негайно. 
Цивільний позов ОСОБА_7 – задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 485550,56 грн. (чотириста вісімдесят п1ять тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень п`ятдесят шість копійок). 
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення експертиз у загальному розмірі 85195,16 грн. (вісімдесят п`ять тисяч сто дев`яносто п`ять гривень шістнадцять копійок).
Скасувати арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 23.03.2023 на два сліди підошви взуття, три зразки ґрунту, що були вилучені 15.03.2023 під час проведення додаткового огляду місця події. 
Скасувати арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 23.03.2023 на таке майно: шапку чорного кольору з логотипом «Arthur Weber», штани темно синього кольору, кофту спортивну з логотипом « Adidas», куртку зимову темно зеленого (болотного) кольору, що належать ОСОБА_5 , а також на зразки нігтів правої та лівої руки, букального епітелію, змивів лівої та правої руки, що були відібрані у ОСОБА_5 .
Скасувати арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 22.03.2023 на таке майно: куртку чорного кольору «Red Herring», сапоги гумові чорного кольору 42 розміру, пластикову пляшку голубого кольору (прозора) із написом «Утренняя роса», мобільний телефон Самсунг model GT-E1200E (RTL) з ідентифікуючою ознакою НОМЕР_4 із сім - картою «лайфселл», дерев`яний пристрій з металевими трубками, мобільний телефон Iphone A 1660 чорного кольору в прозорому чохлі із чорними бортами, що було вилучено 15.03.2023 під час проведення обшуку у приміщенні гаражу.
Речові докази, а саме два сліди підошви взуття, три зразки ґрунту, пластикову пляшку голубого кольору (прозора) із написом «Утренняя роса», передані до камери зберігання речових доказів ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області – знищити.
Речові докази, а саме куртку чорного кольору «Red Herring», сапоги гумові чорного кольору 42 розміру, мобільний телефон Самсунг model GT-E1200E (RTL) з ідентифікуючою ознакою НОМЕР_4 із сім-карткою «Лайфселл», мобільний телефон Iphone A1660 чорного кольору в прозорому чохлі із чорними бортами, шапку чорного кольору з логотипом «Arthur Weber», штани темно синього кольору, кофту спортивну з логотипом «Adidas», куртку зимову темного зеленого (болотного) кольору, дерев`яний пристрій з металевими трубками, передані до камери зберігання речових доказів ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області - повернути ОСОБА_5 
Речові докази, а саме СD-R диск, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження – зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Документи, приєднані до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження. 
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для ОСОБА_5 строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії вироку. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1