ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1937/26 Справа № 183/2163/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Перещепинської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Перещепинської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю (суддя першої інстанції Оладенко О.С.),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Перещепинської міської ради, ОСОБА_3 , в якій вона просить визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона усе життя працювала у радгоспі «Видвиженець» та виховувала п`ятьох дітей, у зв`язку з чим їй у кінці дев`яностих – на початку двохтисячного років передано у власність вищезазначену квартиру шляхом вручення ключів. З 16 березня 2004 року позивачка та відповідач ОСОБА_3 були зареєстровані у вищезазначеній квартирі. Вказане житло більше 23 років перебуває у добросовісному володінні позивачки. Право власності на житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, було зареєстровано за КСП «Видвиженець», яке на теперішній час ліквідовано. Крім того, будинок не перебуває у комунальній власності, не значиться як державне майно. Позивачка сплачує комунальні послуги, які надаються за вищезазначеною адресою. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить суд визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
17 березня 2025 року відповідач ОСОБА_3 подав зустрічний позов у якому просить визнати за ним та за позивачкою ОСОБА_1 право власності за набувальною давності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1980 року і по теперішній час він проживає з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловік і жінка, мають чотирьох спільних дітей. ОСОБА_3 більше 15 років працював в радгоспі «Видвиженець», тому у кінці дев`яностих – на початку двохтисячного років їх сім`ї було надано житло, за вищезазначеною адресою шляхом вручення ключів. Житло більше 23 років перебуває у добросовісному володінні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Право власності на житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, було зареєстровано за КСП «Видвиженець», яке на теперішній час ліквідовано. Крім того, будинок не перебуває у комунальній власності, не значиться як державне майно. Посилаючись на відкритість, добросовісність і давність володіння квартирою просить задовольнити його позов.
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року у задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин та наявних у справі доказів тривалості проживання сторін у спірній квартирі.
Скарга мотивована тим, що позивачка не мала власного житла, все життя працювала у Радгоспі “Видвиженець”, при цьому, одночасно виховувала 5 (п`ятьох) неповнолітніх та малолітніх дітей, у зв`язку із чим їй від Радгоспу “Видвиженець” надано спочатку житло за адресою: АДРЕСА_2 , а пізніше приблизно в кінці дев`яностих на початку двохтисячного років (точної дати не пам`ятає) замість останнього житло за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира надавалась позивачці у власність шляхом вручення ключей та привітанням з цією подією, позаяк саме так позивачка завжди вважала і не існують підстав думати інакше. Ця квартира надавалась позивачці саме у власність в обмін на її з дітьми виселення з житла за адресою АДРЕСА_2 .
На день подання позову, житло за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у добросовісному володінні позивачки вже більше 23 (двадцяти трьох) років.
Спірна квартира формально зареєстрована за Колективним сільськогосподарським підприємством “Видвиженець”, але це підприємство вже більше ніж 17 років є ліквідованим (запис в ЄДР ще від 2007р.), без визначення його правонаступників. Надана ж органами державної влади та місцевого самоврядування інформація дає підстави для висновку, що спірною квартирою ніхто, окрім власне позивачки та її родини, не опікується фактично з початку двохтисячних років.
ОСОБА_2 просив рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , задовольнити у повному обсязі,
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи були повідомленні належним чином, у судове засідання не з`явились.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 16.03.2004 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.26-31).
У трудовій книжці ОСОБА_1 наявний запис від 03.01.1977 про прийняття на роботу у радгосп «Видвиженець» та про звільнення 22.04.1998 (т.1 а.с.37-38). У трудовій книжці ОСОБА_3 наявний запис про прийняття на роботу в радгосп «Видвиженець» від 20.08.1976 року та про звільнення 01.07.1995 року (т.1 а.с.202).
17.03.2025 року. комісією Перещепинської міської ради у складі депутата, старости та сусідів складено акт встановлення факту проживання, у якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані та безперервно проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року (т.2 а.с.3).
За даними книги погосподарського обліку №11 за 2001-2005р.р., номер особового рахунку НОМЕР_1 , членами домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 записані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (т.1 а.с.47-48).
Між ОСОБА_3 та організаціями, що надають комунальні послуги, укладено договори про надання відповідних послуг – електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення відходів, утримання будинків та прибудинкової території; відкрито особові рахунки на ім`я ОСОБА_3 . З наданих квитанцій убачається, що протягом 2010-2018 років здійснювалися платежі за надані послуги, у квитанціях платником зазначений ОСОБА_3 (т.1 а.с.50,53,68-75, 93-120).
Також, позивачкою за первісним позовом надано платіжні інструкції за період з лютого 2024 року по лютий 2025 року, у яких платником зазначений ОСОБА_2 , а у призначенні платежу вказано платежі в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо сплати квартирної плати, водопостачання та водовідведення, вивіз сміття (т.1 а.с.126-137). Оцінюючи зазначені квитанції, суд зазначає, що ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Авраменком М.В. 07.01.2025 (т.1 а.с.15), натомість документів, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 повноважень здійснювати платежі з лютого 2024 року в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суду не надано. 
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за вищевказаною адресою, відсутні (т.1 а.с.58).
З відповіді, наданої на адвокатський запит Новомосковською районною військовою адміністрацією Дніпропетровської області у листі №313/0/538-25 від 10.01.2025, убачається, що об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не перебуває в управлінні Самарівської (Новомосковської) районної військової адміністрації Дніпропетровської області (т.1 а.с.36).
Згідно з відповіддю КП «САМАРІВСЬКЕ МБТІ» ДОР» у листі №10028/25 від 29.01.2025, за обліком КП «НМБТІ» ДОР станом на 31.12.2012 право власності на цілий багатоквартирний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 – в БТІ не зареєстровано. Відповідно до інвентаризаційної справи, вилученої в НРКП БТІ «Інвентаризатор» право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за колективним сільськогосподарським підприємством «Видвиженець» на підставі договору обміну, укладеного 26.02.1999 на «Дніпропетровській міській біржі нерухомості» (р.н. №32-Н99), зареєстрованого в БТІ 26.02.1999 (т.1 а.с. 39).
Відповідно до листа Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях №18-11-00201 від 17.01.2025, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться як державне майно, яке знаходиться в управлінні Регіонального відділення, за даними інформаційно-пошукової системи «Майно, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації, обліковується господарськими організаціями або залишилось після ліквідації підприємств та організації» інформаційно-пошукової системи «ЕТАП», яка є складовою частиною Єдиного реєстру об`єктів державної власності (т.1 а.с.40). 
Згідно з відповідями на адвокатські запити Перещепинської міської ради 13.01.2025 та Голубівського старостинського округу, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не перебуває у комунальній власності Перещепинської міської ради, в раді не обліковується. В Перещепинській міській раді відсутні будь-які документи, на підставі яких ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вселилися у 1999 році та проживають у вказаному житлі (т.1 а.с.41 зворот, 42).
Позивачкою за первісним позовом також надано копію розпорядження Голубівського сільського голови №54 від 10.10.2006 року у якому дозволено приватизацію житлових квартир, зокрема ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Оцінюючи зазначений документ суд зазначає, що з досліджених судом доказів установлено, що житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, не належить та не належав до комунальної чи державної власності, відтак вказане розпорядження не створює жодних правових наслідків для позивачів.
Відповідно до листа Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях №18-11-00649 від 13.02.2025, у Регіонального відділення відсутня будь-яка інформація щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.43).
Як вбачається з повідомлення архівного відділу Самарівської районної військової адміністрації Дніпропетровської області від 17.02.2025, Розпорядженням Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №100 від 02.02.1994 «Про перереєстрацію радгоспу «Видвиженець» в колективне сільськогосподарське підприємства «Видвиженець» було перереєстровано Радгосп «Видвиженець» в Колективне сільськогосподарське підприємство «Видвиженець» (т.1 а.с.44,45 зворот).
Згідно з повідомленням Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 17.02.2025, за даними ЄДРПОУ юридичну особу під ідентифікаційним кодом 00847713 було перейменовано з КОЛЕКТИВНОГО СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВИДВИЖЕНЕЦЬ» на СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЛЮБИМІВКА» у червні 2000 року. Згідно з реєстраційними діями від 20.11.2007року щодо державної реєстрації припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом, суб`єкт під ідентифікаційним кодом 00847713 з ЄДРПОУ вилучено з найменуванням СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЛЮБИМІВКА» (Місцезнаходження – 51232, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с-ще Миролюбівка, вул. Центральна, буд. 1) (т.1 а.с.46).
У листі Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2025, зазначено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області було порушено провадження у справі №Б26/113/05 за заявою Новомосковської ОДПІ про визнання банкрутом Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Любимівка» (ЄДРПОУ 00847713). Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2005 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2007 році юридичну особу – Сільськогосподарський виробничий кооператив «Любимівка» ліквідовано, провадження у справі припинено. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили (т.1 а.с.49). Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт користування спірною квартирою не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.
Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.
Вказані правові висновки також викладені постановах Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 23 грудня 2025 року у справі № 535/885/23.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первісних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вже було встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за вищевказаною адресою, відсутні (т.1 а.с. 58).
Згідно відповіді Новомосковською районною військовою адміністрацією Дніпропетровської області у листі №313/0/538-25 від 10.01.2025, вбачається, що об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не перебуває в управлінні Самарівської (Новомосковської) районної військової адміністрації Дніпропетровської області (т.1 а.с.36).
Згідно з відповіддю КП «САМАРІВСЬКЕ МБТІ» ДОР» у листі №10028/25 від 29.01.2025, за обліком КП «НМБТІ» ДОР станом на 31.12.2012 року право власності на цілий багатоквартирний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 – в БТІ не зареєстровано. Відповідно до інвентаризаційної справи, вилученої в НРКП БТІ «Інвентаризатор» право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за колективним сільськогосподарським підприємством «Видвиженець» на підставі договору обміну, укладеного 26.02.1999 на «Дніпропетровській міській біржі нерухомості» (р.н. №32-Н99), зареєстрованого в БТІ 26.02.1999 (т.1 а.с.39).
Відповідно до листа Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях №18-11-00201 від 17.01.2025, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться як державне майно, яке знаходиться в управлінні Регіонального відділення, за даними інформаційно-пошукової системи «Майно, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації, обліковується господарськими організаціями або залишилось після ліквідації підприємств та організації» інформаційно-пошукової системи «ЕТАП», яка є складовою частиною Єдиного реєстру об`єктів державної власності (т.1 а.с.40). 
Згідно з відповідями на адвокатські запити Перещепинської міської ради 13.01.2025 та Голубівського старостинського округу, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не перебуває у комунальній власності Перещепинської міської ради, в раді не обліковується. В Перещепинській міській раді відсутні будь-які документи, на підставі яких ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вселилися у 1999 році та проживають у вказаному житлі (т.1 а.с.41 зворот, 42).
Відповідно до листа Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях №18-11-00649 від 13.02.2025, у Регіонального відділення відсутня будь-яка інформація щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.43).
Як вбачається з повідомлення архівного відділу Самарівської районної військової адміністрації Дніпропетровської області від 17.02.2025, Розпорядженням Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №100 від 02.02.1994 «Про перереєстрацію радгоспу «Видвиженець» в колективне сільськогосподарське підприємства «Видвиженець» було перереєстровано Радгосп «Видвиженець» в Колективне сільськогосподарське підприємство «Видвиженець» (т.1 а.с.44,45 зворот).
Згідно з повідомленням Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 17.02.2025, за даними ЄДРПОУ юридичну особу під ідентифікаційним кодом 00847713 було перейменовано з КОЛЕКТИВНОГО СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВИДВИЖЕНЕЦЬ» на СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЛЮБИМІВКА» у червні 2000 році. Згідно з реєстраційними діями від 20.11.2007 щодо державної реєстрації припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом, суб`єкт під ідентифікаційним кодом 00847713 з ЄДРПОУ вилучено з найменуванням СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЛЮБИМІВКА» (Місцезнаходження – 51232, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с-ще Миролюбівка, вул. Центральна, буд. 1) (т.1 а.с.46).
У листі Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2025, зазначено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області було порушено провадження у справі №Б26/113/05 за заявою Новомосковської ОДПІ про визнання банкрутом Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Любимівка» (ЄДРПОУ 00847713). Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2005 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2007 юридичну особу – Сільськогосподарський виробничий кооператив «Любимівка» ліквідовано, провадження у справі припинено. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили (т.1 а.с.49). Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та відповіді від державних органів, колегія суддів дійшла висновку, що висновок місцевого суду щодо відмови у задоволенні первісного позову є необґрунтований з огляду на те, позивачка ОСОБА_1 , вільно та відкрито володіє спірним майном, сплачує за нього комунальні послуги.
У свою чергу, як було встановлено, спірну квартиру позивачка отримала від колгоспа «Видвиженець», у кінці дев`яностих років, станом на 31.12.2012 року, останній був власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується договором обміну від 26.02.1999 року укладеного між ОСОБА_5 та колгосп «Видвиженець» та листом КП «Самарівське Міжраойнне БТІ» Дніпропетровської обласної ради.
При цьому, титульний власник квартири у 2007 році був ліквідований у справі про банкрутство №Б26/113/05 без правонаступника, в межах якої квартира не була реалізована. Після 2007 року ані держава, ані територіальна громада не вчиняли жодних дій щодо обліку та набуття у державну чи комунальну власність квартири, що очевидно пояснюється тим, що цією квартирою володіла та фактично безперервно в ній проживала багатодітна сім`я позивачки. Тобто протягом більше 20 років держава не заявляла та не заявляє дотепер жодних прав на спірну квартиру.
Особа не повинна – за відсутності будь-якої шкоди для прав інших осіб – нести наслідки власної помилки держави, зокрема скоєної шляхом бездіяльності. Фактично, при очевидній відсутності інтересу держави до спірної квартири з 2007 року, відмова суду у визнанні за позивачкою права власності на квартиру, якою вона добросовісно безперервно володіє за давністю більше 20 років на підставі закону, створюється припущення, що на спірну квартиру може претендувати держава чи територіальна громада, хоча ці влади більше 20 років вчиняють бездіяльність щодо її навіть обліку.
Слід зазначити, що позивачка відкрито користується квартирою починаючи з 1998 року і протягом усього часу користування нею постійно здійснюються заходи з догляду за нею, забезпечуючи її належний санітарний стан. Тобто, починаючи з 1998 року і до сьогодні для забезпечення нормального функціонування квартири та свого проживання позивачка постійно використовувала та підтримувала її в належному стані, зокрема власним коштом проводила ремонти та облаштування. Завдяки позивачки квартира власне зберіглася в придатному для проживання людини стані, а тому колегія суддів вважає, що у даному випадку у позивачки ОСОБА_1 , виникли беззаперечне право власності на квартиру за набивальною давністю.
На вище викладені обставини, суд першої інстанції не звернув уваги та безпідставно відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року скасуванню в частині відмови у задоволенні позову позивачки за первісним позовом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись статтями, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні первісного позову позовом ОСОБА_1 до Перещепинської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності за набувальною давністю на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 .
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 28 квітня 2026 року.

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв           
Л.П. Никифоряк