Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №943/1280/25 
Провадження № 2/943/190/2026 
07 травня 2026 року м. Буськ
Буський районний суд Львівської області
в складі:головуючого-судді Журибіда Б. М. 
при секретарі Пирка В.М.
за участі представника позивача ОСОБА_1 
позивача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Буськ в приміщенні суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до Буської міської ради Золочівського району Львівської області, співвідповідачаОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд з означеним позовом, покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов, зокрема, житловий будинок в  АДРЕСА_1 . На час смерті батька, разом з ним проживав брат позивача, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач дотримав до дня смерті брата та здійснив його поховання, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00047496161 від 16.10.2024 року. Після смерті ОСОБА_6 серед документів позивач виявив заповіт складений за життя їхнім батьком 27.12.2002 року, посвідчений Милятинською сільською радою, зареєстрований в реєстрі за № 56. Відповідно до даного заповіту ОСОБА_5 розпорядився усім своїм майном в користь позивача та користь його брата ОСОБА_6 в рівних частках. Таким чином, лише після смерті брата позивач дізнався про наявність заповіту складеного батьком ОСОБА_5 в його користь. До цього позивач не придавав цьому значення, оскільки з батьком постійно проживав його брат. Позивач має право спадкувати 1/2 частину вищевказаного житлового будинку за заповітом. З метою оформлення своїх спадкових прав він звернувся до нотаріуса. Проте, йому було відмовлено у прийняті заяви про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що він пропустив шестимісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Про наявність заповіту позивач раніше не знав, тому пропустив строк для прийняття спадщини, вчасно не звернувся в нотаріальну контору для оформлення своїх спадкових прав. Просить суд визначити йому термін для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька.
Ухвалою судді від 11.12.2025 року залучено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительку АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді від 03.03.2026 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительку АДРЕСА_2 , залучено у справі в якості співвідповідача. 
Ухвалою судді від 07.04.2026 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Буської міської ради Золочівського району Львівської області, співвідповідача ОСОБА_4 про визначення додаткового строк для подання заяви про прийняття спадщини та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Позивач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Коченаш Ю.К. позовні вимоги в судовому засіданні підтримали повністю. Позивач повідомив, що він з батьками та братом проживали у спадковому будинку в АДРЕСА_1 ), як за життя так і після смерті батька позивач постійно допомогав по господарству, дбав за схоронність спадкового майна. Позивач спільно з братом ОСОБА_6 здійснили поховання батька, за життя брата позивач постійно допомогав йому, в тому числі фінансово оскільки брат не працював, після смерті брата 12.10.2024 року позивач здійснив самостійно його поховання, оскільки діти зокрема ОСОБА_2 та його колишня дружина не займалися похованням. Після смерті брата позивач виявив заповіт серед документів складений його батьком ОСОБА_5 в користь позивача та його брата в рівних частках, після чого вирішив скористатися своїм правом та успадковати частку житлового будинку. Про наявність заповіту складеного батьком 27.12.2002 року позивач не знав, до цього на майно не претендував оскільки вважав, що будинок успадкував брат. 
Представник позивача надала письмове заперечення на відзив у якому зазначила, що позивач дізнався про наявність заповіту лише після смерті брата, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно проживав у спадковому будинку та вів господарство. За таких обставин у позивача об`єктивно не виникало необхідності звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки він добросовісно вважав, що спадщина фактично прийнята братом. При цьому позивач не усувався від спадкового майна, а навпаки, протягом тривалого часу здійснював дії, спрямовані на його утримання та збереження, а саме: оплачував комунальні послуги (електроенергію та газопостачання), здійснював ремонтні роботи у будинку, заміну вікон та дверей, а також надавав постійну допомогу брату у веденні господарства та догляді за ним. Такі дії свідчать про добросовісну поведінку позивача та його фактичну участь у збереженні спадкового майна. Крім того, позивач постійно доглядав за братом до дня його смерті, оскільки його діти, у тому числі донька — ОСОБА_4 , фактично не здійснювали належного піклування про батька, не надавали допомоги та не відвідували його. Позивач здійснив поховання брата самостійно; донька на похороні була відсутня. Лише після смерті ОСОБА_6 , поховання якого позивач здійснив самостійно, серед його особистих документів було виявлено заповіт батька. Саме в цей момент позивач уперше дізнався про існування заповіту, про який раніше йому нічого не було відомо. Таким чином, до цього часу він об`єктивно не усвідомлював наявності у нього оформлюваного спадкового права, а отже — і необхідності вчинення будь-яких юридичних дій. Дізнавшись про заповіт, позивач одразу вжив заходів для з`ясування правового стану спадщини. Зокрема, з метою перевірки того, чи оформляв брат спадкові права після смерті батька, він звернувся до приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Тиднюк Г.В. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 81196345 від 16.05.2025 року позивачу стало відомо, що спадкова справа після смерті батька взагалі не заводилася. Лише після цього нотаріусом було роз`яснено позивачу, що єдиним можливим способом реалізації його спадкового права є звернення до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Отримавши таке роз`яснення, позивач без зволікань звернувся до суду з даним позовом, 09.07.2025 року, що свідчить про його добросовісність, зацікавленість у правовому врегулюванні ситуації та відсутність наміру зловживати своїми правами.
Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи по суті подала заяву про розгляд справи у її відсутності, у задоволені позовних вимог просила відмовити. ОСОБА_4 надала письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України строк для прийняття спадщини становить шість місяців з моменту її відкриття. У даному випадку спадщина відкрилася у 2003 році, а позивач звернувся до суду лише у 2025 році, тобто після спливу понад 22 років. Такий надмірно тривалий пропуск строку сам по собі виключає можливість його поновлення, оскільки суперечить правовій природі інституту спадкування та усталеній судовій практиці. Позивач є сином спадкодавця та достеменно знав про факт смерті батька, що виключає можливість посилання на необізнаність. Позивачем: не наведено жодних об`єктивних причин пропуску строку; не подано доказів неможливості звернення до нотаріуса; не доведено існування непереборних обставин. Після смерті спадкодавця позивач протягом понад двох десятиліть не вчинив жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини, не заявляв претензій, не звертався до нотаріуса чи суду. Така тривала пасивна поведінка свідчить про відсутність наміру реалізовувати спадкові права та фактичне прийняття існуючого порядку користування майном. Навіть за умови існування заповіту, сам факт його наявності не звільняє спадкоємця від обов`язку дотримання строків, встановлених законом. Позивач мав право звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини незалежно від наявності чи відсутності заповіту. Відтак посилання позивача на те, що він звернувся до суду лише після нібито виявлення заповіту, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на понад 22 роки, оскільки жодним чином не перешкоджало реалізації його спадкових прав у встановлений законом час. Також просила витребувати оригінал посвідченого заповіту. Позивач підтверджує, що після смерті батька спадковим майном фактично користувався його брат - ОСОБА_6 , який: постійно проживав у будинку, зокрема на момент смерті батька; вів господарство; володів майном протягом понад 20 років. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, ці дії є ознаками фактичного прийняття спадщини. Таким чином, спадщина після смерті батька була фактично прийнята ОСОБА_6 . Позивач користувався будинком лише періодично, сплачував комунальні послуги, пов`язані з власним користуванням житлом, та здійснював незначні поточні ремонтні роботи за погодженням з ОСОБА_6 . Зокрема, згідно з довідкою Милятинського старостинського округу Буської міської територіальної громади Золочівського району Львівської області, останнім місцем проживання ОСОБА_6 була адреса: АДРЕСА_1 , і до дня своєї смерті він проживав один. Аналогічні відомості містяться у копії з погосподарської книги, де як член домогосподарства зазначений лише ОСОБА_6 . Матір відповідачки, ОСОБА_7 , брала участь у похованні та частково покрила відповідні витрати. Відповідачка ОСОБА_4 , не могла бути присутньою на похороні через перебування за кордоном, вагітність у останньому триместрі та догляд за малолітнім сином віком 2 років. У задоволенні позову просить відмовити. 
Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника суду не забезпечив, направив суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутності представника.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Свідоцтвом серії  НОМЕР_1 , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 01.02.2025 року, підтверджено факт смерті ОСОБА_5 .
До спадкового майна після смерті останнього належить, зокрема, житловий будинок в  АДРЕСА_1 .
Позивач є спадкоємцем 1/2 частини даного майна згідно заповіту від 27.12.2002 року, посвідченого секретарем Милятинської сільської ради Буського району Львівської області за реєстровим № 56, за яким ОСОБА_5 усе своє майно в рівних частках заповів ОСОБА_2 (позивачу) та ОСОБА_6 . 
Згідно свідоцтва про смерть серія  НОМЕР_2 , виданого Буським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 16.10.2024 року, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 81196345 виданим приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Тиднюк Г.В. від 16.05.2025 року підтверджується, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась. 
Актом обстеження домогосподарства складеним Милятинським старостинським округом від 31.12.2025 року № 93 підтверджується, що позивач після смерті батька та до тепер здійснює догляд за будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , проводив за власний кошт ремонт, в тому числі заміну старих дерев`яних вікон на металопластикові, сплачував рахунки за комунальні послуги, обробляє городи, також постійно допомагав своєму брату, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 по господарству, забезпечував їжею та медикаментами. ОСОБА_2 здійснив поховання брата, доглядає за могилами батьків та брата. Водночас, донька ОСОБА_6 - ОСОБА_4 ухилялася від обов`язку утримувати свого батька, не надавала необхідної допомоги коли той перебував у важкому становищі через відсутність постійного місця праці, вік та хворобу. Більше десяти років не провідувала батька, не піклувалася про нього, не підтримувала матеріально та морально, що може бути оцінене як невиконання своїх обов`язків перед батьком.
Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00047496161 від 16.10.2024 року підтверджується, що поховання ОСОБА_6 здійснив позивач – ОСОБА_2 . 
Довідкою виданою Милятинським старостинським округом від 21.03.2025 року № 131 підтверджується, що згідно погосподарських книг які ведуться в Милятинському старостинському окрузі останнє місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . До дня своєї смерті ОСОБА_6 проживав один. 
З матеріалів спадкової справи наданої Буською державною нотаріальною конторою, заведеною відповідачем ОСОБА_4 після смерті батька, ОСОБА_6 убачається, що відповідачка прийняла спадщину після смерті батька. Випискою з погосподарської книги № 2 Милятинського старостинського округу Буської територіальної громади за 2024 рік підтверджується, що забудовником житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 .
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач після смерті батька фактично спільно з братом здійснював утримання та збереження спадкового майна, а також до дня смерті доглядав за братом — ОСОБА_6 . Зокрема, у матеріалах справи містяться копії квитанцій про оплату електроенергії та газопостачання, що підтверджує участь позивача у витратах на утримання будинку. Крім того, встановлено, що позивач ще за життя брата здійснював поточні ремонтні роботи у будинку, чим забезпечував належний стан майна, діючи відкрито та добросовісно. Такі дії узгоджуються із загальними засадами цивільного законодавства, зокрема принципами добросовісності, розумності та справедливості, визначеними статтею 3 Цивільного кодексу України.
Щодо доводів відповідачки ОСОБА_4 про можливу недійсність заповіту та заявленого нею клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, суд зазначає, що предметом розгляду у даній справі є питання визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а не встановлення дійсності чи недійсності заповіту. Відповідачка не позбавлена права звернутися до суду з окремим позовом про визнання заповіту недійсним та в межах такого провадження заявити відповідні клопотання про призначення судових експертиз, необхідних для перевірки справжності підпису спадкодавця та інших обставин, що мають значення для вирішення спору.
Разом із тим у судовому засіданні судом було оглянуто оригінал заповіту, складеного ОСОБА_5 27.12.2002 року посвідченого секретарем Милятинської сільської ради Буського району Львівської області за реєстровим № 56. Під час огляду зазначеного документа будь-яких очевидних ознак підроблення, виправлень або інших зовнішніх недоліків, які б викликали обґрунтовані сумніви щодо його автентичності, судом не встановлено. За таких обставин підстав для вирішення питання про дійсність заповіту в межах даної справи суд не вбачає.
Ствердження відповідачки про зловживання позивачем процесуальними правами у зв`язку зі зверненням до суду через значний проміжок часу (близько 22 років) після відкриття спадщини суд зазначає, що відповідно до статті 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини становить шість місяців з часу її відкриття, а згідно з частиною третьою статті 1272 цього Кодексу у разі пропуску такого строку з поважної причини суд може визначити спадкоємцю додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому з досліджених судом доказів убачається, що позивач не був обізнаний про наявність заповіту, а відтак об`єктивно не усвідомлював необхідності реалізації свого права на прийняття спадщини у встановлений законом строк. Встановлено, що про існування заповіту він дізнався лише після смерті брата ОСОБА_6 , виявивши його серед документів останнього. Такі обставини узгоджуються з подальшими діями позивача, який після цього вжив заходів для з`ясування правового статусу спадщини та звернувся до суду.
Суд також враховує, що відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її, а реалізація цього права повинна бути усвідомленою. Водночас необізнаність особи про наявність підстав для спадкування, зокрема про існування заповіту, може свідчити про відсутність у неї реальної можливості своєчасно реалізувати таке право.
Крім того, чинним законодавством не встановлено присічного строку для звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Відтак у кожному конкретному випадку питання своєчасності звернення підлягає оцінці судом з урахуванням усіх фактичних обставин справи, зокрема причин пропуску строку для прийняття спадщини, характеру поведінки спадкоємця, а також того, чи була така поведінка наслідком його недбалості або ж зумовлена об`єктивними та істотними обставинами.
Досліджені у справі докази свідчать про добросовісність поведінки позивача. Суд бере до уваги його пояснення про те, що він не знав про наявність заповіту, оскільки вважав, що спадкові права після смерті батька були реалізовані братом, який постійно проживав у спірному будинку, у зв`язку з чим позивач не вбачав необхідності звернення до нотаріальної контори.
Оцінюючи наведені обставини, суд враховує правову позицію Велика Палата Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23, відповідно до якої при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини суд має враховувати не лише формальні обставини, а й принцип свободи заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, а також конкретні життєві обставини спадкоємця.
Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Як роз`яснив Пленум ВСУ в абз.6 п.24 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Згідно з правовою позицією ВСУ від 04.11.2015 р. (справа №6-1486цс15), відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити їй додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Верховний Суд у Постанові від 17.03.2021 року у справі № 308/4272/19 зауважив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
При вирішенні цивільно-правового спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд враховує, що такі причини визначаються поважними в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 р. при розгляді справи №681/203/17-ц.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Положеннями ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 р. зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.
Суд вважає, що факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення спадкоємця від спадкування.
З урахуванням викладених обставин, суд визнає поважними причини пропуску ОСОБА_2 строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим надає додатковий строк для прийняття спадщини після смерті останнього, терміном три місяці з моменту набрання рішення законної сили.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 141, 206, 247, 258-259, 264, 265, 354 ЦПК України, ст. ст. 1216, 1220, 1222, 1223, 1225, 1258, 1261, 1268, 1270, 1272 ЦК України суд,-

ухвалив : 
Позов задовольнити повністю.
Визначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном три місяці,з дня набрання рішенням законної сили.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.
У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 12 травня 2026 року.

Суддя: Б. М. Журибіда