Справа № 467/1568/25
2/467/63/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 

головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання - Рожкової Т.М.
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – ОСОБА_2 ( в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Блгодатненської сільської ради, Міністерство оборони України, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, 

ВСТАНОВИВ :

Вимоги і аргументи сторони позивача 

Позивач висунув до ОСОБА_3 вимоги про встановлення факту самостійного виховання і утримання ним двох дітей – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Позов обґрунтовано тим, що після того, як у 2018 році позивач розірвав із відповідачкою шлюб, їх спільні діти - сини ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишились проживати разом з ним. 
З того часу позивач самостійно виховує і утримує дітей, тоді як відповідач їх забезпеченням і вихованням не займається, їх життям, навчанням, здоров`ям та розвитком не цікавиться, із синами не спілкується, чим фактично самоусунулась від участі у житті дітей і не виконує свої батьківські обов`язки щодо них. 
У позові вказано, що встановлення цього факту позивачу необхідне для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. 

Учинені судом процесуальні дії у межах справи 

Загальне позовне провадження у справі було відкрите ухвалою від 31 жовтня 2025 року, якою, з – поміж цього, сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи.
Ухвалою від 02 грудня 2025 року до участі у справі залучено Орган опіки та піклування Благодатненської сільської ради та Міністерство оборони України.
Ухвалою від 04 грудня 2025 року забезпечено участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Ухвалою від 16 лютого 2026 року у задоволенні клопотання представника позивача про продовження строку підготовчого судового засіданні відмовлено.
Ухвалою від 18 березня 2026 року підготовче провадження у справі закрите, а саму справу призначено до судового розгляду по суті, у тому числі й вирішено заявлені сторонами клопотання. 

Стислий виклад позиції учасників справи і їх процесуальна поведінка 

В судовому засіданні представник позивача підтримала викладені у позовній заяві обставини та додатково вказала, що після того, як відповідач переїхала на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, то припинила спілкування з дітьми.
З тих пір позивач самостійно виховує і утримує дітей, тоді як відповідач постійно посилалась на відсутність у неї коштів.
З цим, представник просила позов задовольнити.
Позивач в суді висунуті вимоги також підтримав і пояснив, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 2007 року.
У 2018 році він став ініціатором розірвання шлюбу, так як відповідач постійно вживала алкогольні напої із своїми приятелями.
Вказав, що влаштував відповідачку на роботу, де їй було надано квартиру, та з того часу вона проживає окремо від дітей. 
Після того, як у 2019 році її звільнили з роботи за вживання алкоголю, відповідач переїхала до с-ща Костянтинівка, де і на цей час проживає разом з співмешканцем. Спочатку діти інколи ночували за місцем проживання відповідачки, але часто просили, що він забрав їх звідти через її постійне пияцтво і галасливі компанії, у яких вона проводить час.
Позивач вказав, що при розлученні віддав відповідачці усе майно, так як вважав, що діти проживатимуть разом із нею, однак, вона все змарнотратила, чи то роздала усе своїм родичам, чи то попродала його комусь. 
Додав, що у 2018 – 2019 роках, коли діти проживали разом із ним, відповідачка зверталась до суду з приводу стягнення аліментів. 
На початку її проживання у ОСОБА_8 , у 2020-2022 роках, ще до початку війни, вона їздила із сином ОСОБА_6 до м. Вознесенська, щоб придбати одяг для школи.
Проте, в подальшому сказала, що все дороге і відмовилась від купівлі речей дітям. 
Спочатку, коли відповідачка переїхала до ОСОБА_8 , вона телефонувала дітям, спілкувалась із ними, а він привозив їх до неї. 
Наразі діти вже більше двох років не приїздили до відповідачки додому і не виказували такого бажання. Зокрема, після того випадку, коли молодший син хотів провести із нею канікули, але через два дні попросив його забрати додому.
Відповідачка періодично поповнювала рахунки дітей, перераховувала кошти на їх повсякденні потреби, але це не було систематично і то, після того, як він попередив її про можливість позбавлення батьківських прав. 
Якийсь час вона сплачувала кошти за шкільну їдальню, однак, це мало місце в результаті постійних сварок, і знову ж таки, після його попередження про позбавлення батьківських прав. 
Зокрема, позивач розповів, що домовлявся із нею про купівлю мопеда для дитини за 10 тисяч гривень, тобто, по 5 тисяч із кожного. Однак, вона кошти йому не віддала. 
Поступово, як вказав позивач, відповідач все одно самоусунулась від спілкування з дітьми і надання матеріальної допомоги їм. Мали місце випадки, коли вона була у Воєводському у своїх родичів, проїздила на мопеді повз дітей і не навіть не віталась із ними. 
Наразі органом ДВС відкрите виконавче провадження по стягненню із відповідачки аліментів на утримання дітей, але жодної копійки у їх рахунок він не отримав. 
Відповідач на стадії підготовчого провадження в суді активно з`являлась до суду, подаючи численні клопотання, які не мали ніякого процесуального сенсу. 
Однак, на стадії судового розгляду справи по суті, де потрібно було відповідати на прямі запитання суду та інших учасників, у т.ч. й у присутності дітей, у жодне із судових засідань не з`явилась, зіславшись на відсутність коштів для проїзду до місця розгляду справи, одночасно наполягаючи на тому, що вона утримує своїх дітей. 
Однак, заявою від 17 квітня 2026 року проти позову заперечила і просила у його задоволенні відмовити.
Наполягала на забезпеченні допиту судом заявлених нею свідків, але сама ніяких заходів щодо їх прибуття до суду не вижила, зокрема, що свідки неодноразово викликались в судове засідання шляхом направлення на їх адресу повісток, але до суду так і не з`явились і причин своєї неявки не повідомили. 
Очевидно, що мети допиту свідків відповідач не мала, а клопотання про допит свідків і їх неодноразова неявка до суду без повідомлення причин була направлена на затягування розгляду справи, бо відповідач у заяві своїй заяві від 17 квітня 2026 року вказала суду на необхідність відкладення розгляду справи у разі неявки свідків. 
Тим самим, в черговий раз допустивши зловживання процесуальними правами. 
З рештою, суд розцінює таку поведінку як нетипову для матері, яка заявляє про свою участь в утриманні і вихованні дітей і яка має цілеспрямовану мету довести перед судом про свою участь у житті дітей. 
Представник органу опіки та піклування Благодатненської сільської ради в судовому засіданні однозначно вказала на доцільність проживання дітей виключно з батьком. 
Пояснила, що у 2021 році позивач звернувся із заявою про визначення місця проживання разом дітей із ним, хоча вони й так вже тривалий час проживали і перебували на утриманні батька.
Відповідачка ж, на засідання комісії не з`являлась, через застосунок «Viber» направила заяву щодо відсутності у неї заперечень про утримання дітей батьком. 
А заявою від 24 травня 2024 року вона не заперечувала, щоб діти проживали з батьком. 
У 2025 році позивач звернувся до органу опіки з новою заявою про позбавлення батьківських прав.
Відповідач на засідання комісії була присутня хвилин п`ять, а після того, як почали оголошуватись зміст різних документів, вона мовчки залишила приміщення в супроводі свого перебуваючого в стані сильного алкогольного сп`яніння брата, який ображав членів комісії нецензурною лайкою. Загалом, відповідач не йшла на контакт ні з представниками органу опіки, ні з дітьми, яку тоді, так і в цей час. 
На цьому засіданні були присутні також і діти, які вказали, що матері вже давно не бачили. 
Натомість про дітей належно дбає батько, який повністю забезпечує їх усім необхідним і самостійно виховує їх. 
Тоді як відповідачки у житті дітей немає і вони проти спілкування із нею. 
Представник третьої особи – Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, але сповіщений про нього був належно, направив письмові пояснення по справі із посиланням на положення чинного сімейного законодавства, суть яких, у цілому, зводиться до того, що для підтвердження факту самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється, тоді як СК України сімейні обов`язки є невідчужуваними.
З цим представник Міністерства оборони України просив у позові відмовити. 

Установлені судом фактичні обставини справи

Суд, за наслідками розгляду справи, заслухавши пояснення сторони позивача, отримавши показання заявлених свідків, вивчивши і проаналізувавши усі наявні у справі письмові докази, оцінивши їх як кожен окремо, так і в цілому, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, у т.ч. через призму належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності, встановив таке.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований і проживає по АДРЕСА_1 , працює слюсарем по ремонту колісних транспортних засобів в механізованому загоні в ПП АП «Благодатненський птахопром».
Відповідач – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання не збігається з місцем реєстрації, офіційно не працевлаштована, відомостей про будь – які доходи немає. 
З 01 грудня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 січня 2018 року.
Сторони мають двох дітей – синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с.229- 230).
Відповідач після розірвання шлюбу із позивачем проживає в сщ-і Костянтинівка Вознесенського району Миколаївської області. 
Суд беззаперечно установив, що діти проживають разом із батьком, окремо від відповідачки, з 2018 року, коли остання покинула їх на позивача, так як почала проживати разом із співмешканцем. 
Власне, ці обставини відповідачкою й не заперечуються. 
При цьому, суд однозначно встановив, що позивач належно дбає про дітей, піклується про їх здоров`я та безпечні умови проживання, їх фізичний і моральний розвиток, у т.ч. й забезпечує здобуття дітьми повної загальної середньої освіти і готує їх до самостійного життя.
Таке слідує як із сукупності наявних у справі письмових доказів, так і з пояснень представника органу опіки та піклування, а так само про належні умови проживання та прийнятну атмосферу у сім`ї позивача підтвердили у суді й безпосередньо й самі діти.
Зокрема, із матеріалів справи слідує, що позивач позитивно характеризується як за місцем роботи,так і за місцем проживання, де він зарекомендував себе як порядна людина. 
Із висновку органу опіки та піклування «Про визначення місця проживання дітей», затвердженого рішенням Благодатненської сільської ради від 16 серпня 2024 року №65, слідує, що відповідач на той час надала згоду на проживання дітей з батьком, тоді як самі діти виявили бажання проживати з ним.
Та, власне, у суду відсутні відомості про вжиття відповідачкою у період з 2018 року і до цього часу якихось заходів, спрямованих на проживання дітей із нею, бо очевидно, що діти їй не потрібні. 
Із висновку, крім цього, слідує, що медичне обстеження та щеплення дітей згідно віку проводить батько, а так само у справі наявні й декларації стосовно обох дітей про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, де позивач зазначений законним представником дітей.
А це свідчить про те, що саме позивач піклується про здоров`я дітей. 
Крім цього, позивач забезпечує отримання дітьми освіти, так як вони навчаються у Воєводському ліцеї Благодатненської сільської ради.
При цьому, діти, як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_6 , позитивно характеризуються за місцем навчання, зокрема, вони дисципліновані і не пропускають заняття без поважних причин.
Із характеристик слідує, що батько цікавиться успіхами дітей, приділяючи належну увагу навчанню та вихованню, регулярно відвідує школу.
Суд також не встановив, негативних проявів поведінки дітей у місці їх проживання, серед мешканців села, у т.ч. й що діти притягувались до адміністративної відповідальності чи то перебувають на обліку поліції.
Очевидно, що позитивні моральні якості у дітей та необхідність дотримання ними прийнятної поведінки у соціумі і додержання правил співжиття були сформовані під впливом саме батька, бо мати залишила їх коли ОСОБА_6 було приблизно 10 років, а ОСОБА_7 – 6 років, тобто у віці, з якого за загальним правилом у дітей починається період формування власної особистості, ідентифікації та соціального наслідування, коли вони переймають від батьків внутрішні цінності, переконання та ставлення до оточуючих.
Водночас, позивач створює дітям належні умови проживання на навчання, так як вони повністю забезпечені продуктами харчування, одягом, речами по сезону та необхідними речами для навчання.
Тим самим, суд установив, що діти з 2018 року проживають з батьком, виховуються виключно ним і перебувають виключно на його утриманні, і протягом усього цього часу він належно виконує свої батьківські обов`язки, так як безперервно, відповідально та сумлінно турбується про синів і забезпечує їх всебічний розвиток. 
Між цим, суд не враховує наявні у справі фактичні дані із характеристик сім`ї позивача від ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки за правилами ст.ст.299, 230 ЦПК України він мав би заслухати цих осіб виключно безпосередньо у якості свідків і тим самим отримати їх показання, попередньо встановивши їхні особи.
Однак, у справі й так достатньо доказів, що свідчать про належний спосіб і стиль життя позивача і його дітей.
Стосовно ж участі відповідачки у вихованні і утриманні синів, то за словами позивача і дітей, допитаних у присутності представника органу опіки та піклування у якості свідків, було встановлено, що на початку її окремого проживання від сім`ї вона спілкувалась із ними, періодично проводила час за місцем свого проживання, куди їх привозив позивач. 
Однак, в подальшому обсяг комунікації відповідачки з дітьми поступово зменшувався, а їх емоційний зв`язок набув ознак нестабільності. 
За матеріалами справи та поясненнями учасників суд простежив, що відповідачка повністю припинила спілкування із дітьми з того часу, коли позивач ініціював процес про позбавлення її батьківських прав. 
Зокрема, в судовому засіданні діти обопільно заявили, що проживати з матір`ю не бажають, бачили її давно і вже тривалий час не бувають за її місцем проживання у ОСОБА_8 . 
Наразі мати з ними не спілкується. 
Син сторін ОСОБА_6 вказав, що мама давно не телефонувала, зокрема, й не привітала його з днем народження.
Він знає, що вона декілька днів тому була у ОСОБА_12 у своїх родичів, які проживають поруч, але його і брата не відвідувала. 
Раніше мати перераховувала йому кошти, коли він просив, але це вже було давно і нечасто. 
ОСОБА_6 підтвердив, що на Новий рік мати перерахувала йому 1 000,00 грн. 
Дитина ОСОБА_7 в суді вказав, що мати проживає окремо, він з нею не спілкується, так як вона сама припинила телефонувати. 
Колись давно він приїздив до неї у Костянтинівку, але більше такого бажання не має.
Йому відомо, що мати сплачувала за харчування у школі, але через постійні сварки із батьком. 
А так, вона постійно говорила, що в неї немає грошей. 
Діти повідомили, що їм не комфортно з матір`ю, у т.ч. й через постійне вживання нею алкоголю.
Стосовно участі від повідки в утриманні дітей, то дослідив надані нею при клопотанні від 04 лютого 2026 року виписки по банківському рахунку ОСОБА_13 . 
Але на відміну від ОСОБА_3 , суд вбачає із них не повноцінне утримання дітей, а якраз лише епізодичну участь у їх фінансовій підтримці і то не за рахунок власних доходів, а як розуміє суд, за рахунок доходів її співмешканця ОСОБА_13 .
Зокрема, за словами самої ж відповідачки вона достовірно підтвердила, що протягом трьох років витратила на двох дітей загалом 8 844,85 грн.
Однак, у середньому це становить приблизно по 120,00 грн. у місяць на одну дитину.
Однак, в судове засідання відповідачка не прибула і не розповіла суду, яким чином, на її думку, діти можуть прожити на 120 гривень у місяць.
При цьому, суд звертає увагу, що він має дані про утримання дітей з боку відповідачки лише за період 2023 – початку 2025 року, тоді як про її участь у їх забезпеченні за період з 2018 року по 2023 рік у справі немає жодних відомостей. 
Наразі невідомо, що саме об`єктивно завадило відповідачці надати виписки по рахунку за весь період її окремого проживання від дітей, а ОСОБА_13 прийти разом з нею до суду і в присутності позивача та дітей дати показання/пояснення стосовно обставин, обсягу і форми матеріальної допомоги дітям протягом усього часу, відколи діти проживають окремо. 
Вочевидь, фінансова підтримка дітей і сплата за шкільну їдальню дійсно мали місце виключно після попередження позивача про позбавлення її батьківських прав. 
За такого, є очевидним, що утримує дітей виключно позивач, тоді як розмір фінансової підтримки матері був не здатен навіть частково забезпечити хоча б якусь із базових потреб дітей відповідного віку. 
До цього ж, відповідач не сплатила жодного платежу у рахунок стягнутих із неї на утримання дітей аліментів на підставі судового наказу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 червня 2025 року, при тому, що вона достовірно знає про його перебування на примусовому виконанні.
Ніяких заходів щодо сплати заборгованості не вжила. 
Паралельно, слід вказати, що відповідач не надала ніяких доказів щодо свого працевлаштування чи хоча б намагання працевлаштуватись або існування якихось інших джерел її власного доходу, що ставить під сумнів її здатність самостійно, без ОСОБА_13 , надавати допомогу на утримання дітей. 
Однак, ОСОБА_13 не має ніякого встановленого законом обов`язку сприяти матеріальному утриманню дітей ОСОБА_3 , а тому їх підтримка за рахунок його доходів є вкрай нестабільним джерелом і залежить виключно від його власного волевиявлення.
Тим самим, можливо констатувати, що з 2018 року матеріально утримує дітей саме позивач, маючи дохід у виді заробітної плати, тоді як відповідач протягом відносно нетривалого періоду, принаймні, протилежного достовірно не доведено, періодично, і то протягом нетривалого часу, надавала дітям лише незначну матеріальну підтримку. 
Так само відсутні і будь – які докази того, що відповідач виконувала свої батьківські обов`язки, передбачені ст. 150 СК України, зокрема, що вона піклувалась про здоров`я та безпечні умови дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток чи то їх навчання. 
Вона не вважала за потрібне вітатись із дітьми, не то що вже піклуватись про них. 
У 2025 році відповідач, незважаючи на своє нехтування батьківськими обов`язками, уникнула позбавлення батьківських прав.
Зокрема, рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2025 року у позові про позбавлення її батьківських прав було відмовлено.
Однак, попереджено про необхідність належного виконання батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дітей.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 08 грудня 2025 року підтримав це рішення і встановив байдуже ставлення відповідачки до дітей та невиконання нею своїх батьківських обов`язків. 
Проте, суди виходили виключно із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і можливе лише тоді, коли змінити поведінку батьків на кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. 
Але разом із цим, при розгляді цієї справи було встановлено, що з того часу, коли позивач ініціював процес про позбавлення відповідачки батьківських прав, остання взагалі припинила спілкування із дітьми і не змінила своє ставлення до дітей. 
Навпаки, з тих пір її не бачили ні діти, ні органу опіки та піклування знайти не міг. 
За словами учасників справи, вона не вітала дітей з днем народження, не телефонувала їм і не спілкувалась із ними навіть тоді, коли приїздила у Воєводське до своїх родичів. 
Будь – яких даних про те, що з середини 2025 року відповідач фінансово підтримувала дітей чи виконувала відносно них інші батьківські обов`язки у справі немає.
Тим самим, однозначно встановлено, що відповідач не тільки не змінила свою ставлення до своїх батьківських обов`язків, вона взагалі припинила будь – які відносини з дітьми, що останні й підтвердили в судовому засіданні. 
Що свідчить про свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. 

Застосоване право  

Зміст вимог про визнання факту самостійного виконання заявником батьківських обов`язків стосовно неповнолітніх дітей свідчить про наявність спору про право, який унормовується Сімейним кодексом України.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно ж до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За нормою ст. 150 СК батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я та безпечні умови життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). 
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Іншими словами, встановлення факту самосійного виховання і утримання батьком дитини можливе лише тоді, коли існують факти, які позбавляють особу батьківської правосуб`єктності.
І ці факти можуть бути підтверджені виключно: 1) свідоцтвом про смерть другого з батьків; 2) рішенням суду про позбавлення батьківських прав; 3) рішенням про визнання особи недієздатною, померлою або безвісно відсутньою; 4) вироком суду про відбування покарання у виді позбавлення волі. 
Як звертає увагу Верховний Суд, статус батька, який самостійно виховує дитину, може бути належним чином підтверджений лише за умови, що обсяг батьківських прав іншого з батьків — у цьому випадку матері — обмежений або припинений у встановленому законом порядку. 
Це має ключове значення для правової оцінки обставин та застосування відповідних правових гарантій.
Отже, ВС стоїть на позиції, що факт того, що дитина живе з батьком, свідчить лише про побутовий устрій, а не про припинення батьківських прав матері.
І позиція касаційного суду із даного питання є сформованою, установленою і категоричною, позаяк, висловлена у багатьох його постановах. Тоді як відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України «Про сулу стрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Тобто, у ситуаціях, коли мати дитини дійсно не бере участі у її житті, належним правовим механізмом є звернення до суду з позовом про позбавлення матері батьківських прав на підставі статті 164 Сімейного кодексу України.
А тому, суд, маючи обов`язок застосувати до спірних правовідносин висновки ВС, мусить відмовити у задоволенні цього позову,бо не встановив фактів, за яких батьківські обов`язки відповідачки щодо дітей припинились чи є обмеженими.
Хоча достовірно установив факт самостійного виховання і утримання дітей батьком і водночас, свідоме нехтування відповідачкою її батьківськими обов`язками. 

Висновки

Разом із цим, суд висновує, що у даній справі позивач не маніпулює своїм сімейним становищем, а має реальне право на відстрочку за пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Такі висновки суд зробив із того, що саме він виховує і утримує дітей ще з 2018 року, тобто, задовго до початку повномасштабного вторгнення і робив для дітей усе, аби вони належно забезпечені.
Тоді як відповідачка не утримувала своїх дітей і не виховувала їх, не виконала жодного із обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, що достовірно встановити суди і висунули їй попередження про зміну поведінки.
Проте, вона, вигравши процес, не тільки не змінила ставлення до своїх батьківських обов`язків, а ще більше почала свідомо нехтувати ними.
Поведінка відповідачки під час розгляду справи свідчила про її бажання допекти позивачеві і завдати йому отримати відстрочку від мобілізації, а не довести перед судом свою участь у вихованні і утриманні дітей. 
Тим самим, наявна ситуація, коли відстрочка позивача є об`єктивно необхідною, бо у разі його мобілізації його дитина (тут і далі суд вестиме мову про дитину ОСОБА_7 у зв`язку із досягнення ОСОБА_6 повноліття під час розгляду справи) взагалі залишиться без догляду, утримання і виховання.
Бо безперечно встановлено, що відповідачка не здатна утримувати дитину власним коштом, так як не працює і намагалась працевлаштуватись, а її незначна фінансова підтримка за рахунок іншої особи не свідчить про належне виконання обов`язку утримувати дитину. 
Крім цього, з огляду на установлені фактичні обставини справи та поведінку відповідачки, у т..ч й стиль її життя, очевидно можна встановити, що вона не має ніякого бажання виховувати і утримувати своїх дітей, бо вона, на відміну від батька, не може бути для них позитивним прикладом, демонструвати відповідальну поведінку і повагу до інших людей.
Установлено, що діти не відчували її підтримку і безпеку поряд із нею, що однозначно негативно вплинуло на їх психоемоційний розвиток. 
Тому мобілізація позивача однозначно призведе до порушення інтересів дітей, які не потрібні відповідачці, і з якою у них відсутнє почуття довіри і взаєморозуміння, і яка не забезпечувала і не забезпечує їм право на рівень життя достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 
Тим самим, суд установив, що у випадку мобілізації позивача фактично відсутні особи, здатні забезпечити належний догляд і виховання дитини, у т.ч. й тому, що у позивача відсутні батьки. 
Відповідно, у цій справі не встановлено факту зловживання з боку позивача, а присутній реальний інтерес батька убезпечити свою дитину від статусу «без батьківського піклування». 
Але з мотивів, що викладені вище, суд мусить відмовити у цьому позові, бо фактично встановлення такого роду фактів не є належним способом захисту прав позивача і не можуть бути установлені з огляду на викладену вище позицію ВС. 

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні рішення 

За правилом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню із відповідача. 
Про інші судові витрати (ч.3 ст. 133 ЦПК) сторони не заявляли. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259,263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову - відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до безпосередньо Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ірина Явіца