КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 липня 2026 року Київ Справа № 320/24432/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Сас Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з вимогами:
- визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про відмову у звільненні ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
- зобов`язати Військову частину частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) звільнити ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п.3 ч. 12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації. Зазначає, що його дружина є особою з інвалідністю III групи, а донька страждає на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні (орфанні) захворювання та інші тяжкі захворювання, що підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії. При цьому позивач вказує, що дитина потребує постійного фізичного догляду, контролю за станом здоров`я, проведення медичних процедур та моральної підтримки.
Також позивач зазначає, що перебуває на обліку в органах соціального захисту та отримує державну соціальну допомогу на дитину як її законний представник (опікун), що, на його думку, підтверджує здійснення ним утримання та догляду за дитиною. Крім того, посилається на те, що дружина через встановлену їй інвалідність III групи та стан здоров`я не може самостійно забезпечити належний догляд за дитиною, у зв`язку з чим саме він є єдиною працездатною особою, яка фактично здійснює її утримання, виховання та догляд.
Посилаючись на наведені обставини, позивач вважає, що наявні передбачені законом підстави для його звільнення з військової служби, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк для надання відзиву.
Відповідач проти задоволення позову заперечує та вважає його необґрунтованим. 
Зазначає, що позивач неодноразово звертався з рапортами про звільнення з військової служби з різних підстав, а за результатами розгляду рапорту від 05.04.2025 йому було правомірно відмовлено.
На обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що відповідно до наданих позивачем документів його доньці встановлено інвалідність та призначено державну соціальну допомогу як дитині з інвалідністю. На думку відповідача, підстава для звільнення, на яку посилається позивач, застосовується виключно у випадку виховання дитини, якій не встановлено інвалідність, але яка хворіє на визначені законом тяжкі захворювання, а тому вказана норма до спірних правовідносин не застосовується.
Крім того, відповідач зазначає, що матір дитини є особою з інвалідністю III групи, однак не позбавлена батьківських прав, не визнана недієздатною та відповідно до положень Сімейного кодексу України має рівні з батьком права й обов`язки щодо виховання та утримання дитини. Відтак твердження позивача про відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних утримувати дитину, є безпідставним.
Також відповідач посилається на вимоги Інструкції, затвердженої наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009, та зазначає, що позивач не надав усіх документів, необхідних для підтвердження підстав звільнення, зокрема документів, які підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних утримувати дитину, а також довідки про отримання державної допомоги саме на дитину, якій не встановлено інвалідність, що є обов`язковою для відповідної підстави звільнення.
Крім цього, відповідач зазначає, що видання наказу про звільнення військовослужбовця належить до його дискреційних повноважень, а тому вимога позивача про безпосереднє зобов`язання військової частини звільнити його з військової служби є неналежним способом захисту. На думку відповідача, у разі встановлення судом порушення прав позивача належним способом захисту може бути лише зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт із урахуванням правової оцінки суду.
У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що неодноразово звертався з рапортами про звільнення з військової служби з різних підстав, кожна з яких ґрунтувалася на реально існуючих та документально підтверджених сімейних обставинах.
Щодо доводів відповідача про ненадання документів, які підтверджують відсутність у дитини інвалідності, позивач посилається на підпункт 21 пункту 5 додатка 19 до Інструкції, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009, відповідно до якого підтвердженням факту наявності у дитини тяжких захворювань є довідка за формою № 080-3/о, затвердженою наказом МОЗ України від 09.03.2021 № 407. На думку позивача, зазначеною Інструкцією не передбачено обов`язку військовослужбовця додатково підтверджувати відсутність у дитини інвалідності як окрему умову для звільнення.
Стосовно доводів відповідача про недоведеність відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних утримувати дитину, позивач зазначає, що у позовній заяві ним наведено обґрунтування щодо неможливості матері дитини самостійно здійснювати її утримання та догляд у зв`язку зі станом здоров`я, а також надано всі необхідні документи на підтвердження цих обставин.
Крім того, позивач вказує, що відповідач не наділений повноваженнями медико-соціальної експертної комісії чи експертної комісії з оцінювання повсякденного функціонування особи та не вправі самостійно оцінювати стан здоров`я його дружини або робити висновки щодо її здатності повною мірою виконувати батьківські обов`язки.
Також позивач вважає, що обраний ним спосіб судового захисту є належним та відповідає характеру спірних правовідносин.
Обставини, встановлені судом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 станом на 14.10.2025 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 , матір`ю – ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 19.04.2024.
Згідно з довідкою № 3 від 27.03.2025 про захворювання дитини на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне (орфанне) захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, про те, що дитина отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа чи паліативної допомоги, ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 26.03.2025 у ОСОБА_2 встановлено відповідний діагноз.
Водночас відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 від 11.03.2025 ОСОБА_2 є дитиною з інвалідністю, законним представником якої є ОСОБА_1 .
Крім того, згідно з довідкою № 1235 від 27.03.2025 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Деснянському управлінні соціальної та ветеранської політики та отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , призначену на період з 06.02.2025 по 15.12.2025 у розмірі 2361,00 грн щомісячно.
Також матеріали справи містять довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 750341 від 06.12.2024, відповідно до якої ОСОБА_3 з 09.09.2024 встановлено ІІІ групу інвалідності.
Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_7 від 01.01.2025 ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності.
Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 26.03.2025 у ОСОБА_3 встановлено відповідний діагноз. 
Як убачається з матеріалів справи, 04.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», посилаючись на виховання дитини, яка хворіє на тяжкі захворювання, визначені зазначеною нормою Закону.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 № 7387 позивачу було відмовлено у задоволенні зазначеного рапорту.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України регламентовано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У пункті 20 частини 1 статті 106 Конституції України закріплено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до положень частин другої, третьої статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.
До 12 квітня 2022 року пункт 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв з урахуванням змін, унесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» №2122-IX від 15 березня 2022 року, і передбачав такі підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
г) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» від 1 квітня 2022 року №2169-IX, який набрав чинності 13 квітня 2022 року, підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був викладений у такій редакції:
«г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років».
Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (із змінами, далі Положення №1153/2008) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно абзаців 1 та 2 п.п. 2 п. 225 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Суд звертає увагу на те, що поняття «утримання» та «виховання» унормовані відповідно ст.ст. 150-152, 157 Глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ст.ст. 180-181, 185 Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України та ні є тотожними поняттями в розумінні СК України.
Відповідно до абз. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно ч. 1 ст. 15 Сімейного кодексу України (далі СК України) сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У відповідності до ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Згідно ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
У відповідності до ч.ч. 2-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
Частиною 1 ст. 152 СК України визначено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
У відповідності до ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Оцінка аргументів учасників справи та висновки суду.
Оцінивши доводи сторін та дослідивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Так, звільнення військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами, передбачене підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є спеціальною правовою підставою, застосування якої можливе виключно за умови доведення позивачем сукупності передбачених законом обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення права на звільнення.
Матеріалами справи підтверджено факт наявності у дитини позивача інвалідності та відповідного медичного висновку, згідно з яким їй рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Разом із тим сам по собі факт встановлення дитині інвалідності та наявність відповідних медичних документів не є безумовною підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби, оскільки законом передбачено необхідність доведення усіх елементів правового складу відповідної підстави звільнення.
Проте суд критично оцінює доводи позивача щодо відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за дитиною, з огляду на таке.
На підтвердження зазначених обставин позивач посилається на те, що мати дитини має ІІІ групу інвалідності, у зв`язку з чим, на його думку, не може здійснювати належний догляд за дитиною.
Так, матеріали справи містять довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 750341 від 06.12.2024, відповідно до якої ОСОБА_3 з 09.09.2024 встановлено ІІІ групу інвалідності.
Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_7 від 01.01.2025 ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності.
Крім того, матеріали справи містять медичні документи щодо стану здоров`я матері дитини.
Разом із тим наведені документи самі по собі не підтверджують неможливість здійснення нею догляду за дитиною.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 затверджено Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності (далі – Положення № 1317), яке було чинним на час встановлення інвалідності.
Згідно з пунктом 27 Положення № 1317 підставою для встановлення І групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування та зумовлюють потребу у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Для ІІ групи інвалідності характерними є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення, які хоча й призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, однак при збереженій здатності до самообслуговування не спричиняють потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Натомість ІІІ група інвалідності встановлюється особам зі стійкими функціональними порушеннями помірної важкості, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, у тому числі її працездатності, однак потребують соціальної допомоги та соціального захисту.
Отже, із наведених положень Положення № 1317 вбачається, що ІІІ група інвалідності характеризується помірним ступенем функціональних порушень, які самі по собі не свідчать про потребу особи у постійному сторонньому догляді чи про її неспроможність здійснювати догляд за іншою особою.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2024 у справі № 420/23353/23.
Аналізуючи підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Верховний Суд зазначив, що законодавець свідомо розмежував підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами.
Зокрема, окремою підставою визначено наявність дружини (чоловіка), одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, тоді як інвалідність ІІІ групи законодавцем до таких підстав не віднесена. Водночас самостійними є й підстави, пов`язані з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, батьками, особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка відповідно до медичного висновку потребує постійного догляду, а тому зазначені підстави не можуть ототожнюватися між собою.
Отже, сам по собі факт встановлення матері дитини позивача ІІІ групи інвалідності не може свідчити про її неспроможність здійснювати догляд за дитиною та не є належним доказом відсутності інших осіб, які можуть забезпечити такий догляд у розумінні підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того, належних та допустимих доказів, які б підтверджували потребу матері дитини у постійному сторонньому догляді чи неможливість здійснення нею догляду за дитиною, суду не надано.
Окрім того, посилання позивача на отримання державної соціальної допомоги та наявність медичних документів щодо стану здоров`я дитини не змінює правової природи спірних правовідносин і не підміняє встановленого законом обов`язку доведення усіх обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення права на звільнення з військової служби.
Суд також зазначає, що перевірка достатності поданих військовослужбовцем документів для підтвердження наявності підстав для звільнення належить до компетенції уповноваженого органу військового управління, який, діючи в межах наданих законом повноважень, здійснює оцінку поданого рапорту та доданих до нього документів.
Доводи позивача про протиправність відмови у звільненні не спростовують висновків відповідача щодо недостатності документального підтвердження заявлених підстав. Саме лише незадоволення позивача результатом розгляду його рапорту не свідчить про протиправність прийнятого відповідачем рішення.
При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а не підміняє собою відповідний орган при здійсненні наданих йому дискреційних повноважень.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення військової частини прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, із дотриманням вимог законодавства, а позивачем не доведено наявності у сукупності всіх умов, необхідних для звільнення з військової служби за обраною ним підставою.
За таких обставин підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положеньстатті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Керуючись статтями 242-246, 255 КАС України, суд,
У Х В А Л И В: 
1. У задоволенні адміністративного позову - відмовити. 
2. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення та набирає законної сили в порядку встановленому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).
Суддя  Сас Є.В.