ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
28 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 646/7918/25
провадження № 22-ц/818/2804/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» до ОСОБА_1 , третя особа: Північно-східний офіс Держаудитслужби про стягнення коштів, -
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – Жмуренко Влади Миколаївни на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 13 січня 2026 року, постановлене суддею Барабановою В.В.
в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року Акціонерне товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 6174 грн. 88 коп.
Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 13 січня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» 6174 грн. 88 коп. на відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою земельного податку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» судові витрати у розмірі 2422 грн. 40 коп. Судові витрати відповідача у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп. залишити за відповідачем.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Висновок суду першої інстанції щодо наявності договірних зобов`язань між Позивачем та Відповідачем не відповідає обставинам справи, рішення підлягає скасуванню. Судом неправильно застосовано норми матеріального права, викладені у статтях 10.02.2026 5 286.5., 286.6 ПК України, адже за вірного застосування, суд першої інстанції дійшов би правомірного висновку, щодо відсутності солідарного обов`язку у Позивача та Відповідача. У АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» не має права регресної вимоги до ОСОБА_1 .
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином невиконав свої зобов`язання перед позивачем, а тому доводи позивача про порушення його майнових прав на суму 6 174, 88 грн., яка полягає у стягненні компенсації земельного податку є правомірними, документально підтвердженими та не спростованими відповідачем у встановленому законом порядку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Згідно ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивач та відповідач є співвласниками об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Так: нежитлові приміщення: підвалу №1-:-64 площею 1113,3 кв.м; 1-го поверху №1-:-11,11а, 12,12а, 13-:-33,59-:-64, VII, VIII площею 1022,6 кв.м; 2-го поверху №1-:-67 площею 1658.2 кв.м; 3-го поверху №1-:-57 площею 1752,5 кв.м; 4-го поверху №1-:-51 площею 1776,7 кв.м; 5-го поверху №1-:-14, 14а, 26 площею 969,0 кв.м, загальною площею 8292.3 кв.м в літ."А-5" зареєстровані за позивачем у справі на підставі дублікату наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, серія та номер: 397-п, виданий 20.03.1996 року; нежитлове приміщення 1-го поверху № 83а загальною площею 45,3 кв.м в літ.А-5 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу, р. № 984, 04.03.2009, Палєва О.М. приватний нотаріус ХМНО.
Вказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці площею 0,3697 га (кадастровий номер земельної ділянки 6310138800:01:002:0006), право постійного користування якою належать позивачу у справі відповідно до Акту на право постійного користування землею від 12.11.1997 року, серія ХР-39-01-001621 (реєстровий номер № 237).
Головним державним аудитором Північно-східного офісу Держаудитслужби Стрілепь Л.В. проведена ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ ХІ «Енергопроект» за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2024 року. За результатами вказаної ревізії 27 червня 2025 року було складено Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ ХІ «Енергопроект» за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2024 року № 202005-09/04 (далі за текстом - Акт ревізії).
Проведеною ревізією встановлено, що позивачем за період, що підлягав ревізії, сплачено земельного податку на загальну суму 1259850, 21 грн. На земельній ділянці розташована будівля виробничого корпусу, яка займає 2273, 7 кв.м. земельної ділянки, що становить понад 60 % від усієї земельної ділянки, 1423, 4 (прибудинкова територія та під`їзна дорога), що становить 40 %.
Ревізією встановлено, що відповідно до технічного паспорту загальна площа приміщень будівлі становить 8292, 3 кв.м. (приміщення, що належать позивачу), в тому числі основна площа будівлі становить 5296, 7 кв.м., допоміжна - 2995, 6 кв.м.
Також ревізією встановлено, що частина першого поверху будівлі загальною площею 845, 1 кв.м. належить стороннім особам на праві приватної власності, у тому числі і відповідачу у справі ОСОБА_1 - 45, 3 кв.м.
Результатами ревізії визначено, що позивачем не здійснено нарахування відшкодувань частини земельного податку пропорційно займаній площі, у тому числі відповідачу у справі (45, 3 кв.м.) за період з 01.01.2020 року по 31.12.2024 року.
У акті ревізії зазначено, що невідображення у бухгалтерському обліку нарахування відповідної дебіторської заборгованості співвласникам будівлі з відшкодування частини витрат земельного податку призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 81082, 60 грн., у тому числі 9510, 73 грн.- фізична особа ОСОБА_1 .
Під час проведення ревізії було здійснено розрахунок відшкодування податку на землю співвласниками приміщень, у тому числі відповідачем у справі: Коефіцієнт землі відносно площі приміщень визначено 0, 4 (3697 (площа земельної ділянки)/ 9137, 4 (загальна площа приміщень).
Розмір земельної ділянки пропорційно площі належних відповідачу приміщень визначено у розмірі 18, 12 кв.м. (0,4 раніше визначений коефіцієнт * 45, 3 (загальна площа приміщень, належних відповідачу).
Так, за 2020 рік в ході ревізії розраховано: 2304, 05 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2020 році за 1 кв.м.) * 18,12 (розмір земельної ділянки пропорційно площі належних приміщень) * 0, 04 (4 % ставка земельного податку) = 1669, 97544 грн.
За 2021 рік в ході ревізії розраховано: 2304, 05 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2021 році за 1 кв.м.) * 18,12 (розмір земельної ділянки пропорційно площі належних приміщень) * 0, 04 (4 % ставка земельного податку) = 1669, 97544 грн.
За 2022 рік в ході ревізії розраховано: 2534, 45 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2022 році за 1 кв.м.) * 18,12 (розмір земельної ділянки пропорційно площі належних приміщень) * 0, 04 (4 % ставка земельного податку) = 1836, 96936 грн.
За 2023 рік в ході ревізії розраховано: 2914, 77 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2023 році за 1 кв.м.) * 18,12 (розмір земельної ділянки пропорційно площі належних приміщень) * 0, 04 (4 % ставка земельного податку) = 2112, 6253 грн.
За 2024 рік в ході ревізії розраховано: 3064, 54 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2024 році за 1 кв.м.) * 18,12 (розмір земельної ділянки пропорційно площі належних приміщень) * 0, 04 (4 % ставка земельного податку) = 2221, 178592 грн.
Всього за 2020-2024 роки ревізією розраховано 9510, 724 грн., що підтверджується додатком до акту ревізії.
Із співвласником будівлі фізичною особою ОСОБА_1 . Товариством договори на відшкодування частини земельного податку не укладено. Відповідно, АТ ХІ «ЕНЕРГОПРОЕКТ» не здійснено нарахування відшкодувань частини земельного податку пропорційно займаній площі - 45,3 м.кв. за період з 01.01.2020 по 31.12.2024 року.
Після 2018 року по теперішній час Товариством не проводилась претензійно- позовна робота щодо відшкодування частини земельного податку співвласником - фізичною особою ОСОБА_1 . Проте, сплата податку на землю Товариством здійснювалась за відповідний період у повному розмірі та здійснювалась за період проведення ревізії, з урахуванням займаної площі співвласником – ОСОБА_1 .
Таким чином, в порушення пункту 1 статей 3, 4 і частини 5 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV та пункту 15 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 1 (МСБО 1) «Подання фінансової звітності» від 01.01.2012 № 929-013, не укладання договорів на відшкодування частини земельного податку за період з 01.01.2020 по 31.12.2024 з фізичною особою ОСОБА_1 , не проведення на належному рівні претензійно- позовної роботи щодо укладання договорів на відшкодування частини земельного податку пропорційно займаній площі із співвласниками будівлі, не відображення в бухгалтерському обліку Товариства нарахування відповідної дебіторської заборгованості співвласникам будівлі з відшкодування частини витрат земельного податку призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів.
В період ревізії Північно-східним офісом Держаудитслужби до Товариства направлено запит від 25.06.2025 № 2 щодо надання пояснень стосовно не укладання договорів на відшкодування частини земельного податку за період з 01.01.2020 по 31.12.2024 із співвласниками приміщень фізичними особами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та визначення кола відповідальних осіб.
На запит Офісу начальником юридичного відділу АТ ХІ «ЕНЕРГОПРОЕКТ» Валерією ШЕХОВЦОВОЮ було надано наступне пояснення: «... за період 2020-2024 роки Товариством розроблялися проекти договорів із співвласниками нежитлових приміщень 1 поверху будівлі - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на відшкодування податку на землю, з боку останніх такі договори не підписані, письмові відповіді про причини відмови від укладання таких договорів Товариству не надані.
Поряд з цим було повідомлено, що Товариством здійснюється оплата податку на землю з моменту надання права постійного користування земельною ділянкою, розташованою у АДРЕСА_1 в розмірі 0,3697 га, будь-яких змін щодо площі земельної ділянки не вносилося.».
Під час проведення ревізії фахівцем Офісу було здійснено розрахунок відшкодування податку на землю співвласниками приміщень (за 2020-2024 роки розраховано 9 510,73 грн - фізичній особі ОСОБА_1 ). Товариство не погодилось з проведеними розрахунками та надало заперечення щодо змісту акта ревізії від 27.06.2025 № 202005-09/04.
В ході розгляду заперечень Північно-східним офісом Держаудитслужби отримано додаткову інформацію від Товариства та здійснено уточнюючий розрахунок відшкодування частини витрат, понесених АТ ХІ «ЕНЕРГОПРОЕКТ» на сплату земельного податку по співвласниках будівлі на загальну суму 52 643,15 грн, у тому числі фізичною особою ОСОБА_1 на суму 6 174,88 грн. (за 2020 рік - 1 530,82 грн.; за 2021 рік - 1 669,98 грн.; за 2022 рік - 306,16 грн.; за 2023 рік - 2 112,63 грн.; за 2024 рік - 555,30 грн.).
Положеннями п. 286.1 ст.286 Податкового кодексу України (далі ПКУ) визначено, що підставою для нарахування земельного податку є, зокрема:
а) дані державного земельного кадастру;
в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю).
Так, Продавець є землекористувачем у відповідності до даних державного земельного кадастру та державного акту на землю.
Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (далі ЗКУ) підставами припинення права користування земельною ділянкою з поміж іншого є:
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
З положень статті 141 ЗКУ вбачається, що право користування земельною ділянкою не припиняється автоматично та передбачаються лише підстави для такого припинення. З чого можна дійти висновку про необхідність вчинення відповідних дій, спрямованих на припинення права Продавця на землю та набуття права на землю Покупцем.
Чинне земельне та цивільне законодавство визначає імперативність, а саме «автоматичність» переходу прав на земельну ділянку при переході прав на об`єкт нерухомого майна, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.
Зважаючи на викладене, проаналізувавши спірні правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем, дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, за якими позивач, як постійний користувач спірної земельної ділянки, сплачує передбачені чинним законодавством обов`язкові платежі зі сплати земельного податку за вказану земельну ділянку, на якій відповідач має на підставі права власності приміщення.
Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1. ст. 14 ПК України, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
За змістом ст. 269, 270 ПК України, платниками податку є власники земельних ділянок та землекористувачі, об`єктами оподаткування - земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до ч. 2 пп. 286.6 ст. 286 ПК України, за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Отже, з аналізу зазначених норм вбачається, що земельний податок за користування землею державної власності за своїм правовим статусом є обов`язковим платежем, який землекористувач сплачує пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в його користуванні.
В силу приписів ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
Зокрема, в розумінні зазначених норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
З аналізу наведених вище правових норм слідує, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Таким чином ОСОБА_1 незалежно від використання належних йому на праві власності нежитлових приміщень також повинен сплачувати земельний податок.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є платником земельного податку спростовуються положеннями закону.
За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
При цьому, обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідачем не спростовано позовні вимоги, заперечень щодо наданого розрахунку апеляційна скарга не містить.
Оскільки сторони є співвласниками нерухомого майна, що розташоване на одній земельній ділянці, позивач має право на відшкодування частини сплаченого ним земельного податку у розмірі пропорційно частці відповідача у нерухомому майні.
Підстав для звільнення відповідача від сплати зазначених сум не встановлено.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону та відповідає фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – Жмуренко Влади Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 13 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:        О.В. Маміна
Судді:        Н.П. Пилипчук
Ю.М. Мальований