ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 199/61/25

провадження № 61-3587 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -ОСОБА_2 , 
третя особа- Управління - служба у справах адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Забара Альона Володимирівна, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року у складі судді Богун О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Гапонова А. В., Космачевської Т. В., 

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління - служба у справах адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 

Позовна заява обґрунтована тим, що з 03 березня 2016 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року у справі № 199/6406/20 шлюб між сторонами розірвано.
31 грудня 2021 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , з яким проживає разом зі своїм сином.
Вказувала, що ОСОБА_2 не піклується про дитину, її фізичний та духовний розвиток, не цікавиться успіхами сина, станом його здоров`я, навчанням і підготовкою до самостійного життя, не створює умов для здобуття належної освіти, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, матеріально не забезпечує та не бере участі у додаткових витратах на потреби дитини. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, внаслідок чого у дитини відсутній емоційний зв`язок із біологічним батьком. Водночас з її чоловіком ОСОБА_4 у дитини склалися добрі та довірливі стосунки, дитина вважає його своїм батьком.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно підтверджували умисне, свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків. 
Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Суд зауважив, що до відповідача заходи реагування не вживалися, він не попереджався органами опіки та піклування про необхідність зміни своєї поведінки щодо виховання дитини. Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач притягувався до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків або жорстоке поводження з дитиною, що негативно впливає на інтереси дитини.
При застосуванні статей 164, 166 СК України до спірних правовідносин суд застосував судову практику Верховного Суду та прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 09 липня 2025 року доповнено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01 січня 2025 року до досягнення дитиною повноліття. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є працездатною особою, інших аліментних зобов`язань не має, а тому наявні підстави для стягнення з нього аліментів. При визначенні розміру аліментів суд врахував обставини, визначені у статті 182 СК України, а також розмір прожиткового мінімуму станом на час ухвалення судового рішення.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки наявні у справі докази не підтверджують систематичного та свідомого ухилення ОСОБА_2 від виховання й утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційний суд не встановив будь-якої реальної загрози від відповідача, як батька, благополуччю його сина, та зазначив, що лише сам факт вчинення відповідачем кримінального правопорушення та відбування міри покарання, а також емоційного не сприйняття батька дитиною в силу її віку протягом певного часу (зі слів матері) не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. В той же час суд вказав на необхідність налагодження стосунків між сином та батьком із застосуванням, за можливості, сімейної медіації.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено. При цьому суд взяв до уваги висновок адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 18 листопада 2025 року № 5/5-658, як органу опіки та піклування, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки батько категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має намір налагодити зв`язок з сином та бажає брати участь у його вихованні, вказує на створення позивачкою перешкод у спілкуванні з сином.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 березня 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Забара А. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвали нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 910/701/17, від 27 липня 2021 року у справі № 357/4897/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18, від 09 березня 2023 року у справі № 902/317/22, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 26 лютого 2025 року у справі № 487/3019/24, від 04 березня 2026 року у справі № 450/4287/23, від 04 березня 2026 року у справі № 191/5798/23, а також не дослідили зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 199/61/25, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

20 квітня 2026 року справа № 199/61/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Забара А. В., мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір у цій справі в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшли суперечливих висновків, оскільки встановивши, що відповідач протягом тривалого часу жодним чином не цікавився життям сина, не спілкується з ним та не утримує, вважали недоцільним позбавлення його батьківських прав. При цьому суди не врахували думку дитини, яка на засіданні комісії органу опіки та піклування щодо позбавлення відповідача батьківських прав повідомила, що не знає відповідача і своїм батьком вважає іншу особу - ОСОБА_4 . Суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про заслуховування думки дитини в суді, не надали їй можливості висловитися, що призвело до фактичного ігнорування її позиції та інтересів.
Звертає увагу на те, що фактична відсутність батька в житті дитини, починаючи з трирічного віку дитини, та свідоме обрання ним умов, за яких він не бере участі у вихованні сина, свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_2 свідомо ігнорує фізичний, духовний та матеріальний розвиток дитини, не забезпечуючи її навіть харчуванням чи лікуванням. Системність такої поведінки підтверджується відсутністю будь-яких перешкод для спілкування та фактів звернення батька до компетентних органів. Зазначені обставини є тими виключними підставами, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.
Вважає, що висловлене на засіданні комісії бажання ОСОБА_2 брати участь у вихованні дитини не знайшло свого практичного підтвердження, оскільки жодних дій, спрямованих на реалізацію такого бажання, відповідач не вчиняв та не вчиняє. 
Також зазначає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про витребування із Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області доказів, які свідчать про систематичне притягнення ОСОБА_2 до кримінальної та адміністративної відповідальності, а отже й про створення ним небезпеки для життя, здоров`я чи розвитку дитини у разі можливого спілкування батька з дитиною. 
Крім того, у судах попередніх інстанцій позивачка вказувала, що відповідач зловживає алкогольними та наркотичними засобами, заявляла клопотання про проведення судово-токсикологічної експертизи відносно відповідача для доведення цих обставин, у задоволенні якого апеляційний суд безпідставно відмовив. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З03 березня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 19, т. 1). 

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 21, т. 1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року у справі № 199/6406/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а. с. 48-50, т. 1). 

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю, де для дитини створені всі необхідні умови для життя, навчання та духовного розвитку.

31 грудня 2021 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а. с. 20, т. 1) .

Із висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 21 травня 2025 року № 4/5-314 про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що батько ОСОБА_2 з сином не проживає, востаннє дитину бачив 4, 5 років тому у зв`язку з перебуванням у місцях позбавлення волі. На засіданні комісії ОСОБА_2 категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, вказував, що бажає брати участь у вихованні сина. Повідомляв, що любить сина та міг би з ним бачитися, проте ОСОБА_1 чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною навіть по телефону. Орган опіки та піклування не дійшов остаточного рішення щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та просив ухвалити рішення на розсуд суду (а. с. 125-129, т. 1).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року витребувано у органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 206-207, т. 1).

На виконання ухвали апеляційного суду адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради надала висновок від 18 листопада 2025 року № 5/5-658, в якому орган опіки і піклування вважав недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 225-230, т. 1). Із висновку встановлено, що на засіданні комісії ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав, вказував, що любить свою дитину і хоче її забезпечувати, спілкуватися з нею, проте мати дитини ОСОБА_1 не дає такої можливості, чинить перешкоди у спілкуванні з сином.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Забара А. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом позову у цій справі є позбавлення батька батьківських прав відносно його малолітнього сина. Правовою підставою позову позивачка (мати дитини) визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Оскільки будь-який спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини, ключовим у цій справі є питання про те, що відповідатиме найкращим інтересам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - збереження правового зв`язку з біологічним батьком ОСОБА_2 (відповідачем у справі) чи втрата останнім особистих немайнових прав щодо сина та звільнення від обов`язку щодо його виховання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції).

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» («Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії»), п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «М.С. проти України», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», п. 100).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод).

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» ЄСПЛ наголосив, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» («Странд Лоббен та інші проти Норвегії») як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Виходячи з тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20 (провадження № 61-3498св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20 (провадження № 61-8203св22), від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 (провадження № 61-1858св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21 (провадження № 61-9281св23).

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 (провадження № 61-15290св20), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 19 лютого 2025 року у справі № 182/3090/22 (провадження № 61-14539св24), від 18 березня 2026 року у справі № 466/12944/23 (провадження № 61-1214св26).

Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і не встановили підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач дійсно не підтримував стосунків з дитиною з її трирічного віку, не проявляв інтересу до життя дитини та не виховував власну дитину. З пояснень відповідача, наданих комісії органу опіки та піклування, встановлено, що така його поведінка була зумовлена перебуванням у місцях позбавлення волі та чиненням позивачкою перешкод у спілкуванні з дитиною. В той же час позивачка пояснювала таку поведінку відповідача його небажанням займатись вихованням дитини, свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. 

Вказані пояснення сторін свідчать про існування між ними триваючого конфлікту і небажання піти на поступки один одному, зокрема в інтересах дитини.

Верховний Суд наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).

Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, належно дослідив зібрані у справі докази, перевірив аргументи і доводи сторін, надав їм відповідну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Зокрема з огляду на те, що ОСОБА_2 на засіданні комісії органу опіки та піклування категорично заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, до нього не застосовувалися заходи попередження та впливу; суди не встановили обставин, які характеризують відповідача як особу, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, а сам лише факт вчинення відповідачем кримінального правопорушення та відбування міри покарання, а також емоційного не сприйняття батька дитиною в силу її віку протягом певного часу, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суди не встановили обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.

При цьому апеляційний суд взяв до уваги висновок адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 18 листопада 2025 року № 5/5-658, як органу опіки та піклування, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 має намір налагодити зв`язок з сином та бажає брати участь у його вихованні.

Активна послідовна позиція відповідача під час вирішення питання про позбавлення його батьківських прав свідчить про можливість і готовність батька відновити психологічний та емоційний зв`язок зі своїм сином.

Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 не відповідає його якнайкращим інтересам, оскільки обставини остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд вважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25).

Статтею 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року визначено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, має право бути поінфоромованою та висловити свою думку під час розгляду справи.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина друга, частина третя статті 171 СК України).

Верховний Суд вже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21), від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21 (провадження № 61-12591св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц (провадження № 61-1165св23), від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21 (провадження № 61-12698св22)).

Думка дитини може бути висловлена: у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції (постанови Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23), від 14 березня 2025 року у справі № 527/955/24 (провадження № 61-16860св24), від 18 лютого 2026 року у справі № 757/33649/24-ц (провадження № 61-485св26).

Таким чином, право дитини бути заслуханою може бути реалізовано у різний спосіб (в судовому та позасудовому порядку).

Під час засідання комісії органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради малолітній ОСОБА_3 пояснив, що не пам`ятає свого біологічного батька. Дитина зазначила, що батьком вважає чоловіка матері ОСОБА_4 .

Таким чином, підстав вважати, що дитина не висловила свою думку щодо питання, яке є предметом спору в цій справі, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з практикою Верховного Суду. Посилання заявника на окремі постанови Верховного Суду є безпідставними, оскільки встановлені у цих справах фактичні обставини не є подібними до обставин справи, що переглядається. У кожному випадку суди приймали рішення на основі індивідуальної фактично-доказової бази та сукупної оцінки наданих сторонами доказів.

Водночас, установлені судами у цій справі обставини тривалого і системного невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо виховання сина, вказують на наявність підстав для того, щоб з метою забезпечення дотримання якнайкращих інтересів дитини, попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на орган опіки та піклування обов`язку з контролю за виконанням ним батьківських обов`язків.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № 61-7010св22), від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21 (провадження № 61-4524св23), від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22 (провадження № 61-15411св23)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень шляхом доповнення резолютивних частин рішення судів першої та апеляційної інстанцій попередженням відповідача про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, участі у вихованні сина, з покладенням на орган опіки та піклування обов`язку з контролю за виконанням ним батьківських обов`язків.
Справа в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів в апеляційному та касаційному порядках не переглядалася.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Забара Альона Володимирівна, задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026 року змінити шляхом доповнення їх резолютивних частин абзацом такого змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обов`язку з контролю за виконанням відповідачем батьківських обов`язків».

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: І. Ю. Гулейков

О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк