ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 червня 2026 року м. Житомир справа № 240/18002/25
категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому просить: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення з 01.01.2025 року ОСОБА_1 виплати доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII згідно рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 року в адміністративній справі №240/37334/21 із врахуванням статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та не нарахуванням та невиплати доплати згідно статті 45 Закону країни "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період з 26.07.2006 року по 14.02.2008 року за даними трудової книжки, щодо фізичного проживання і роботи в зоні гарантованого добровільного відселення в зазначений період та поновити з 11.02.2025 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка фізично з 09.10.1984 року проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХII, що дорівнює розміру двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням норм Закону України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік.
В обґрунтування позову вказує, що має статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії згідно з посвідченням категорії 3 № НОМЕР_1 виданого 14.12.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією.
З жовтня 1984 року вона постійно проживає та працювала у місті Коростень Житомирської області, яке віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. З 31.05.2010 позивач є пенсіонером і отримує пенсію за віком як потерпілий від аварії на ЧАЕС. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 у справі №240/37334/21 було визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити із 09 травня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
На виконання цього рішення доплата нараховувалася та виплачувалася. З 01.01.2025 відповідач протиправно припинив нарахування та виплату такої доплати. У травні 2025 року позивач звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відновлення виплат.
Листом №23246-19757/М-02/8-0600/26 від 03.06.2025 відповідач відмовив у перерахунку, посилаючись на відсутність відомостей у реєстрах за період з 26.07.2006 по 14.02.2008 та норми статті 45 Закону України "Про Державний бюджет на 2025 рік". Однак фактично позивач у цей період постійно проживала у місті Коростені.
У червні 2025 року додатково звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відновлення виплат, додавши копію трудової книжки.
Проте, відповідач листом №25717-22483/М-02/8-0600/25 від 01.07.2025 повідомив про відсутність підстав для перерахунку та доплати пенсії.
Однак фактично позивач у цей період постійно проживала у місті Коростені. З 1985 року по 2013 рік вона працювала у місті Коростені Житомирської області, що підтверджується трудовою книжкою. З серпня 2013 року є непрацюючим пенсіонером та проживає в місті Коростень Житомирської області по даний час.
У період з 26.07.2006 року по 14.02.2008 року за сімейними обставинами була вимушена тимчасово змінити місце реєстрації, але у вказаний період фізично проживала за адресою: провулок Базарний, 14, місто Коростень Житомирської області та працювала в державній установі, а саме в Коростенському районному підприємстві Державної ветеринарної медицини далі перейменоване в Коростенська міжрайонна державна лабораторія державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, на посаді лікарем-радіологом.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність. 
Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд установив, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, отримує пенсію за віком та проживає у місті Коростень Житомирської області, яке віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 у справі №240/37334/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області було зобов`язано здійснювати позивачу нарахування та виплату підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону України №796-XII.
На виконання вказаного рішення відповідач здійснював відповідні виплати до 01.01.2025, після чого припинив їх нарахування у зв`язку із застосуванням положень статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2024 №1524.
У 2025 року позивач звернулася до відповідача із заявами про відновлення виплат, надавши копію трудової книжки.
Листами №23246-19757/М-02/8-0600/26 від 03.06.2025 та №25717-22483/М-02/8-0600/25 від 01.07.2025 відповідач повідомив про відсутність підстав для перерахунку через відсутність відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі за період з 26.07.2006 по 14.02.2008. 
Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області протиправними, позивач звернулася до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
За приписом п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Такі положення щодо громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовані Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі - Закон України №796-ХІІ).
Разом із тим, законодавець шляхом прийняття Закону України "Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 04.02.2016 №987-VIII (далі - Закон №987-VIII) включив до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" статтю 39, приписи якої передбачають, що громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Одночасно суд враховує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18.09.2024 у справі №240/28481/23 виснував:
- пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі. З самого визначення поняття "пенсія" випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк;
- підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов`язано з виплатою пенсії і також має не визначений у часі граничний термін виплати;
- виплату пенсії (підвищення до пенсії) не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії (підвищення до пенсії), яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку її виплати;
- порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.
Отже, за умов іншого законодавчого регулювання порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені.
Суд зазначає, що відповідно до приписів положень ст. 63 Закону №796-XII фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством. 
Також суд враховує, що приписами статті 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-IX (далі - Закон №4059-IX) встановлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26.04.1986 чи у період з 26.04.1986 до 01.01.1993, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Вказаною правовою нормою передбачено, що особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.
Відповідно до ст. 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 27.12.2024 №1524 "Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення" (далі - Постанова №1524), яка набрала чинності 01.01.2025, пунктом 1 якої установлено, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26.04.1986 чи у період з 26.04.1986 до 01.01.1993 для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин: особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 01.01.1993.
Отже, зазначеними вище нормами законодавства визначено:
(1) дві зони радіоактивного забруднення: зона безумовного (обов`язкового) відселення (II зона) та зона гарантованого добровільного відселення (III зона);
(2) умова постійного проживання в цих зонах;
(3) періоди постійного проживання у зонах: станом на 26.04.1986 чи у період з 26.04.1986 до 01.01.1993;
(4) дії пенсійного органу щодо: встановлення, продовження чи припинення доплат;
(5) сукупність таких обставин: особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 01.01.1993.
Суд наголошує, що відповідач був зобов`язаний на виконання судового рішення нараховувати та виплачувати позивачу підвищення до пенсії у порядку статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" до моменту настання таких обставин: (1) зміна правого статусу позивача; (2) зміна законодавства.
Суд зауважує, що Закон України “Про державний бюджет України на 2025 рік” був прийнятий в часі пізніше, ніж було постановлене судове рішення у справі № 240/37334/21.
У даному випадку має місце настання такої обставини, як зміна законодавства, яке регулює питання встановлення, продовження чи припинення доплати. 
Тобто саме правові норми статті 45 Закону №4059-IX та Постанови №1524 визначають алгоритм дій пенсійного органу щодо: "встановлення", "продовження" чи "припинення" виплат доплат (підвищень) до пенсії непрацюючим пенсіонерам, що проживають на території, які відносяться до зони безумовного (обов`язкового) відселення або до зони гарантованого добровільного відселення.
З матеріалів справи вбачається, що місцем проживання позивача є місто Коростень Житомирської області. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 "Про затвердження Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", місто Коростень віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. Таким чином, позивач за своїм правовим статусом (непрацюючий пенсіонер) та місцем проживання (зона гарантованого добровільного відселення) повністю відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 39 Закону №796-XII для отримання щомісячного підвищення до пенсії. 
З 01.01.2025 відповідач в односторонньому порядку припинив виплату цього підвищення позивачу. Як свідчать матеріали справи та листи відповідача №23246-19757/М-02/8-0600/26 від 03.06.2025 та №25717-22483/М-02/8-0600/25 від 01.07.2025, підставою для такого припинення стали результати автоматизованої перевірки, проведеної відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2024 №1524 та статті 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік". У ході інформаційного обміну з Єдиним державним демографічним реєстром було виявлено, що у позивача відсутні відомості про реєстрацію місця проживання у період з 26.07.2006 по 14.02.2008. На цій підставі Пенсійний фонд дійшов висновку, що факт безперервного проживання особи у зоні забруднення не підтверджено, що тягне за собою втрату права на доплату.
Суд вважає таку позицію відповідача спростованою наявними у справі доказами. Позивач надав суду копію своєї трудової книжки, яка містить записи про те, що протягом усього спірного періоду з 26.07.2006 по 14.02.2008 вона працювала в державній установі, а саме в Коростенському районному підприємстві Державної ветеринарної медицини далі перейменоване в Коростенська міжрайонна державна лабораторія державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, на посаді лікарем-радіологом. Зокрема, у цей час вона перебував у трудових відносинах і щоденно виконував свої обов`язки на робочому місці у місті Коростень, що виключає можливість її проживання в іншому населеному пункті.
Оцінюючи ці докази за правилами ст. 90 КАС України, суд доходить висновку, що позивач довів факт свого безперервного проживання та праці у зоні гарантованого добровільного відселення з 1984 року по теперішній час.
Більш того, як зазначено у статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", відсутність реєстрації не може бути підставою для обмеження прав і свобод особи, включаючи право на соціальне забезпечення. Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, припиняючи виплату, керувалося виключно формальним критерієм наявності чи відсутності електронного штампу в реєстрі, повністю знехтувавши суттю правовідносин та статусом позивача як особи, яка постраждала від катастрофи та втратила здоров`я. Такий підхід суперечить принципам розсудливості та пропорційності, закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом із тим, позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період з 26.07.2006 року по 14.02.2008 року включно відповідно до наданих паперових документів. 
Суд вважає цю позовну вимогу юридично неспроможною та неправильною за своєю суттю.
Органи Пенсійного фонду є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють управління коштами пенсійного страхування, ведуть облік застрахованих осіб, призначають, перераховують та виплачують пенсії, щомісячне довічне грошове утримання, а також інші соціальні виплати, визначені законодавством. Органи Пенсійного фонду України не є органами реєстрації місця проживання громадян, не ведуть демографічних реєстрів та не мають законних функцій щодо прийняття рішень про "зарахування" чи "визнання" періодів фізичного проживання громадян на певних територіях як самостійної адміністративної процедури.
Встановлення факту проживання особи на території радіоактивного забруднення є питанням доказування в ході розгляду справи про право на соціальну виплату. Суд у межах наявної справи самостійно дослідив надані позивачем докази (трудову книжку) та встановив, що позивач дійсно безперервно проживав у місті Коростень у період з 26.07.2006 року по 14.02.2008. Це встановлення факту є правовою підставою для висновку суду про протиправність дій органу Пенсійного фонду щодо припинення виплат. Проте вимога зобов`язати Пенсійний фонд прийняти рішення про "зарахування періоду проживання" є покладанням на відповідача функцій, які йому не властиві за законом. 
Крім того, така вимога не є ефективним способом захисту порушеного права особи в розумінні статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України та практики Європейського суду з прав людини. Ефективним способом захисту у даній категорії справ є безпосереднє поновлення нарахування та виплати грошового підвищення до пенсії, оскільки саме неотримання цих коштів становить матеріальний інтерес позивача та суть порушеного права. Зобов`язання відповідача вчинити дії щодо відновлення виплат повністю та вичерпно захищає права позивача, а винесення окремого судового наказу про "зарахування періоду проживання" є зайвим, неефективним та не призведе до жодних самостійних правових наслідків для позивача. З огляду на це, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання зарахувати період проживання слід відмовити.
Суд зазначає, що позивачем заявлено вимогу про поновлення нарахування та виплати підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб. Разом із тим, з 01.01.2025 правове регулювання спірних правовідносин зазнало змін у зв`язку з набранням чинності статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2024 №1524, якими на період дії воєнного стану встановлено інший порядок та розмір відповідної доплати. Відтак позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом поновлення нарахування та виплати підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
З`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Зважаючи на приписи ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський р-н., Житомирська обл., 10003, код ЄДРПОУ 13559341) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення ОСОБА_1 виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області поновити з 11.02.2025 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення (в зоні гарантованого добровільного відселення), у розмірі, визначеному статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", що дорівнює 2361 грн. 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 01 червня 2026 року.

Суддя Р.М.Шимонович