Справа №:755/4525/25
Провадження №: 2/755/1942/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
 
за участі секретарів - Лазоришин А.В., Мовчан А.С., Булгакової Є.І.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

у с т а н о в и в :

14.03.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у якому просить встановити факт спільного проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, у період з жовтня 2018 року по жовтень 2022 року.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач у серпні 2018 року познайомився із відповідачкою. Позивач та відповідачка почали спілкування на підставі спільних інтересів, згодом між ними виникла взаємна симпатія, та у результаті між ними склалися відносини як чоловіка та жінки. Через два місяці після знайомства та виникнення відносин між ними, позивач та відповідачка вирішили проживати разом, вести спільне господарство, й таке спільне проживання розпочалося із жовтня 2018 року. Спільне проживання позивача та відповідачки відбулося наступним чином: 1) В період із жовтня 2018 по листопад 2018 року вони проживали в квартирі відповідачки, де вона постійно до цього проживала та була зареєстрована - АДРЕСА_1 , в даній квартирі також періодично проживала і мати відповідачки, ОСОБА_5 ; 2) В період із листопада 2018 року по вересень 2019 року вони проживали в орендованій квартирі у житловому масиві « Троєщина» по АДРЕСА_12 ; 3) В період із жовтня 2019 року по лютий 2020 року вони проживали в орендованій квартирі у житловому масиві «Троєщина» по АДРЕСА_13 ; 4) В період із лютого 2020 року по серпень 2021 року вони проживали знову в квартирі відповідачки - АДРЕСА_1 ; 5) В період із серпня 2021 року по 24 лютого 2022 року вони проживали в орендованій квартирі у будинку в ЖК «Зарічний» по АДРЕСА_4 ; 6) Після початку військової агресії рф проти України та повномасштабних військових дій, позивач та відповідачка за спільним рішенням покинули територію України, та тимчасово виїхали у країни ЄС (Польща, Болгарія). Відносини тривали до осені 2022 року, після чого припинилися. Факт проживання позивача та відповідачки разом однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути підтверджено показами свідків; фотознімками, на яких позивач та відповідачка зображені разом, та із яких, враховуючи їх зміст та контекст, можливо встановити, що між ними дійсно були відносини як чоловіка та жінки; «Скріншотами» із групового чату із месенджеру Telegram, учасниками якого були позивач, відповідачка (підписана у телефонній книзі та чаті як « ОСОБА_4 ») та мати відповідачки ОСОБА_5 (підписана у телефонній книзі та чаті як « ОСОБА_5 »), у даному чаті вони обговорювали побутові питання, вигул та годування домашніх улюбленців, придбання речей, оплату рахунків, обмінювалися повідомленнями гумористичного змісту і т.п., та із контексту даних повідомлень явно вбачається характер взаємовідносин між позивачем та відповідачкою, що вони сприймали один одного саме як чоловік та жінка (подружжя); також суду надається в якості письмового доказу протокол опитування громадянина ОСОБА_6 адвокатом, від 25.12.2023 року, в якому опитаний ОСОБА_6 надає адвокату відповідні пояснення із зазначених вище обставин, а саме: що він ОСОБА_6 , за проханням позивача у період часу з серпня 2021 року по травень 2022 року переводив в рахунок погашення суми боргу перед позивачем суми грошових коштів на банківську карту відповідачки за № НОМЕР_1 (банк емітент - Монобанк/Універсалбанк, власник карти - ОСОБА_7 , що також підтверджується «скріншотом» із додатку Монобанк при введенні номеру карти у вікно сторінки при переказі коштів), суми переказів становили від 10000 до 50000 грн. на місяць, та із даного доказу вбачається, що позивач фактично утримував відповідачку за власний кошт та таким чином здійснював фінансування її особистих витрат, що притаманно саме у відносинах чоловіка та жінки як подружжя. Відносини між позивачем та відповідачкою були усталені, теплі та дружні, фактично вони проживали у шлюбних відносинах, тобто мали інтимні стосунки, жили разом в одному приміщенні, мали спільний побут, відпочинок, разом купували необхідні товари та послуги, мали спільний сімейний бюджет та були усі інші ознаки, притаманні саме подружжю, але при цьому офіційно шлюб вони не реєстрували, так як вони були молоді, кожен із них на той час не вбачав у цьому необхідності, та обох влаштовувало проживання разом без реєстрації шлюбних відносин. При цьому, після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, позивач та відповідачка разом виїхали за межі України, проживали у Польщі, Болгарії тощо. У зв`язку із різкою зміною обставин (війна, зміна умов життя, побутові складнощі, нервове навантаження), відносини між ними на жаль почали погіршуватися, стали виникати непорозуміння, конфліктні ситуації, у зв`язку із чим було прийнято рішення припинити їхні відносини - фактично, вони припинилися остаточно у жовтні 2022 року. На даний час відносини позивач та відповідачка не підтримують, більше того, відповідачка умисно уникає спілкування із позивачем, та навіть заблокувала вхідні дзвінки та повідомлення з номеру телефону позивача. Необхідність встановлення факту спільного проживання позивача та відповідачки в період із жовтня 2018 року по жовтень 2022 року пов`язана із тим, що під час їх спільного проживання позивачем та відповідачкою за грошові кошти, які заробляв позивач, було придбано дороговартісне майно: майнові права на квартиру у новобудові у Дарницькому районі міста Києва та автомобіль преміальної марки, при цьому, усе майно було зареєстроване за домовленістю між позивачем та відповідачкою саме на ім`я відповідачки, так як станом на той час позивач сильно кохав відповідачку та довіряв їй, і не вбачав для себе якихось ризиків при оформленні майна саме на неї. Відповідачка станом на даний час умисно уникає добровільного поділу спільно придбаного майна, більше того, вже встигла вчинити протиправні дії із штучного переоформлення відповідного майна, щоб уникнути його поділу, так, вже переоформила автомобіль на свою мати, а майнові права на квартиру із високою долею вірогідності також вже переоформила шляхом заміни інвестора (покупця) у відділу продажів забудовника. Відповідно, дане питання позивач вимушений вирішувати в судовому порядку. При цьому, як вже зазначалося вище, офіційний шлюб між позивачем та відповідачкою зареєстрований не був, та у зв`язку із тим, що позивач заявляє свої обґрунтовані вимоги про поділ даного майна як такого, що набуте під час спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, йому в першу чергу необхідно встановити факт його спільного проживання разом із відповідачкою у певний період часу. У випадку встановлення судом даного факту, буде вважатися, що майно, придбане позивачем та відповідачкою спільно під час даного проживання, було набуто ними на праві спільної сумісної власності та підлягатиме поділу за правилами поділу спільного майна подружжя, що у свою чергу і є підставою для пред`явлення позову із відповідною позовною вимогою. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Для захисту прав та інтересів позивача в частині визнання права на відповідне майно, яке було набуто під час спільного проживання позивача із відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, в період із жовтня 2018 року й по жовтень 2022 року, необхідно у першу чергу визнати у судовому порядку факт такого проживання, що і є предметом цього позову.
Ухвалою суду від 21.03.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 27.03.2025 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Протокольною ухвалою суду від 30.06.2025 року задавлено заяву сторони позивача про виклик свідків.
Протокольною ухвалою суду від 27.08.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки про закриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 27.08.2025 року частково задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів.
Протокольною ухвалою суду від 09.10.2025 року задоволено заяву представника відповідача про виклик свідків.
Ухвалою суду від 15.01.2026 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 03.06.2026 задоволене клопотання представника відповідача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
02.05.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що фактичного проживання однією сім`єю не було, між сторонами не існувало стабільних, тривалих, публічних стосунків, які б відповідали юридичному змісту подружнього життя. Між сторонами були короткі періоди співмешкання без наміру створити сім`ю. Відсутні будь-які докази ведення спільного господарства, спільного бюджету, побуту або наявності взаємних обов`язків, характерних для подружжя. Фотографії, подані позивачем, є фрагментарними та не підтверджують факту постійного спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, сімейного побуту або наявності взаємних обов`язків, характерних для подружжя. Показання свідків не можуть бути єдиним доказом у справі, особисті враження знайомих осіб не мають вирішального значення для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, оскільки пояснення свідків носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту спілкування та періодичного сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю. Покази свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення відповідного факту. Сам позивач не може навіть назвати точну адресу житла, у якому нібито відбувалось тривале спільне проживання, що прямо суперечить твердженням про спільний побут. Після початку повномасштабного вторгнення рф, виїзд за межі України чоловікам призовного віку був заборонений, а тому твердження позивача про виїзд з України разом з відповідачкою та утримання її позивачем за кордоном, є юридично неможливим. Відповідачка стверджує, що виїхала до Польщі разом зі своєю матір`ю. Висловлювання матері позивачки на адресу сторін спору - «діти», є емоційним сприйняттям, не має правового характеру і не може ототожнюватись із ознаками сімейного союзу. Спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для встановлення відповідного юридичного факту. Факт існування спільного чату не може розцінюватись як доказ фінансової залежності чи факту утримання. Чат був створений для комунікації, оскільки позивач певний час тимчасово проживав у квартирі матері відповідачки. Вона встановлювала правила перебування у квартирі, а чат дозволяв узгоджувати побутові моменти. Це звичайна організаційна форма спілкування, яка не створює жодних правових наслідків. Позивач намагається представити окремі грошові перекази від третіх осіб як «утримання», але фактичні та юридичні ознаки утримання відсутні. Жоден з переказів третіх осіб не має призначення платежу, відсутні вказівки платника чи підтвердження того, що це були саме кошти позивача, або повертались третьою особою як «борг». Позивач не мав стабільних офіційних джерел доходу, що ставить під сумнів його фінансову спроможність виконувати утримання відповідачки на постійні основі. Фінансова допомога, якщо така мала місце, не була регулярною, не виконувалась систематично, не відповідала критеріям юридичного утримання, і є радше проявом добровільного фінансового компліменту або подарунку. Доказів фінансових надходжень від позивача немає. Виписки з банківського рахунку відповідачки підтверджують отримання грошових коштів від різних осіб, як форму оплати за надані послуги у сфері ведення соціальних мереж. Перший внесок за квартиру був здійснений за рахунок коштів позичених у матері відповідачки, а остаточне погашення вартості майнових прав на квартиру відбулось після припинення спілкування з позивачем. Автомобіль БМВ був подарований відповідачці її батьками.
25.08.2025 року до суду надійшли письмові пояснення відповідачки, у яких остання вказує, що з огляду на юний вік сторін, у такому віці стосунки здебільшого ґрунтуються на емоційних та фізіологічних чинниках, а не на свідомому рішенні створити сім`ю. Періодичне спільне перебування в квартирі матері відповідачки та у квартирах, які орендувала відповідачка, не є постійним спільним проживанням, не свідчить про спільний побут чи намір відповідачки формувати з позивачем сімейні відносини. Відповідачка ніколи не бувала вдома у позивача, не брала участі у його сімейних святкуваннях, з його близькими родичами спілкувалась лише кілька разів у месенджері. Відповідачка стверджує, що поведінка самого позивача була несумісною із серйозними намірами створити сім`ю. Жодних спільних сімейних чи шлюбних відносин між сторонами не було, зустрічі не носили постійного чи систематичного характеру. Позивач планував подальше проживання зі своєю колишньою дівчиною та її дитиною, тому припинення будь-яких стосунків відбулось саме за ініціативою позивача. Деякий час картка позивача була приєднана до мобільного телефону відповідачки і таким чином вона йому допомагала знаючи, що він перебуває у скрутному становищі, однак ні бажання, ні можливості створювати сім`ю не було, поскільки сторони розійшлись і позивач будував стосунки з іншою жінкою, якій зробив пропозицію у жовтні 2022 року. Також відповідачка заперечує факт спільного перетину кордону після початку повномасштабного вторгнення рф. Позивач перетнув кордон незаконно через р. Тиса і із-за гуманістичних мотивів відповідачка в подальшому допомагала позивачу у пересуванні, зокрема до Болгарії, а не у зв`язку із існуванням сімейних відносин. Твердження сторони позивача про наявність у останнього великих доходів не відповідають дійсності. Всі надходження на картку відповідачки є результатом її законної трудової діяльності та вказують на її фінансову самостійність. За твердженням відповідачки, жодного постійного або сімейного контакту між позивачем та батьком відповідачки не було. Жодних правових підстав вважати, що батько відповідачки розглядав позивача як члена сім`ї відповідачки чи надавав значення факту її перебування поряд з позивачем як існуванню сімейних відносин, не існує.
26.07.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що сторона позивача підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково представник зазначає, що якщо слідувати тим критеріям, які визначені самою відповідачкою, то необхідно зауважити, що, по-перше, ці критерії не повинні бути наявні одночасно та саме у такій сукупності та послідовності, як було зазначено у відзиві, бо чинним законодавством та судовою практикою не визначено, скільки критеріїв необхідно навести чи встановити, як якихось «відсотків» чи «балів», щоб визначити характер відносин між учасниками спору, та, по-друге, у взаємовідносинах між сторонами прослідковується наявність ознак, що більше відповідають як раз таки критеріям сімейних відносин подружжя, ніж простого співмешкання. Необхідно враховувати вік учасників справи (позивач 1997 року народження, відповідачка 1999 року народження), що не могло не впливати на особливості їх поведінки, на відношення до оформлення відносин, на збір та оформлення доказів цих відносин. Суттєвий вплив мають також освіта, професія, рід занять і т.п. - так, позивач є представником сучасної розвинутої молоді, який заробляє грошові кошти за допомогою інструментів мережі Інтернет, цифрових платформ та активів, що у свою чергу накладає певні особливості на рівень цього заробітку - значно вищий, ніж у класичному секторі, рівень заробітку, однак, як недолік - неможливість часто показати офіційні документи про джерело доходу/знаходження цієї інформації на цифрових платформах, в основному на іноземних, часто із обмеженим доступом; та на відношення до цього заробітку - відношення до грошей як таких, до витрат цих коштів є значно легшим, ніж у більш старшого покоління чи у працівників класичного сектору економіки (не обов`язково легковажним, але все ж таки без таких ознак, як «економія на всьому», «накопичення на щось, із відмовою собі у звичайних радощах»). Відносини сторін припали у т.ч. на той період, коли позивач знаходився тільки на початку свого шляху для самостійного заробітку грошей, це саме той період, коли сторони проживали у найманому житлі, не мали власного автомобілю і т.п., так і на той період, коли позивач став заробляти настільки «достатньо», що було придбано автомобілі преміальної марки та вкладено кошти в об`єкт нерухомості у новобудові міста Києва. Все це має наслідком те, що позивач, саме по своєму віку та певній легкості у питаннях відношення до свого поточного життя, не міг об`єктивно все планувати та оформлювати документально, у т.ч. і в питаннях свого особистого життя, як для прикладу людина іншого віку, складу характеру та професії. Натомість, незважаючи на описане вище, у відношеннях із відповідачкою у нього були тривалі, стабільні та усталені відносини, які явно виходили за межі простого співмешкання. Позивач сприймав відносини серйозно, відповідально, планував укладення із відповідачкою шлюбу, народження спільних дітей тощо. Так, ці відносини: мали ознаки взаємної підтримки та наявності спільних зобов`язань, що проявлялося в тому, що позивач фактично утримував себе та відповідачку, покривав всі поточні витрати та ще вклав кошти у придбання спільного майна (автомобіль та квартира), під час початку війни надавав підтримку як відповідачці, так і членам її сім`ї; відносини тривали значно більше одного року - тривали фактично 4 роки, та припинилися по об`єктивних причинах та по суті за ініціативою саме відповідачки; мали ознаку ведення спільного господарства - так, сторони не зустрічалися епізодично, а жили разом в одному житловому приміщенні, в них був спільний побут, який полягав у здійсненні покупок продуктів харчування, предметів вжитку, утримання житла у належному стані, сплаті усіх необхідних платежів і т.п.; мали ознаку фінансової взаємозалежності - у позивача та відповідача не було роздільного бюджету, тобто коли б кожен заробляв та фінансував сам свої витрати, а по факту усі витрати оплачував позивач, який був фактично утриманцем сім`ї, у свою чергу відповідачка мала свої обов`язки (підтримувала порядок, робила покупки і т.п.); мали таку ознаку, як наявність мети співжиття - як мінімум позивач точно бажав створення усталеної сім`ї, шлюбних відносин, спільних дітей і т.п., планував розвиток відносин; мали таку ознаку, як придбання під час відносин спільного майна, тобто автомобіля та квартири; мали таку ознаку, як публічність стосунків - позивач був знайомий та підтримував хороші стосунки із батьками відповідачки, вони сприймали позивача не просто як «чергового хлопця», а як майбутнього чоловіка своєї доньки, як її підтримку та надійного супутника, так само, відносини були відкритими друзям та знайомим, іншим членам суспільства; мали таку ознаку як юридична значущість - придбання спільного дороговартісного майна, яке може бути предметом поділу між ними. Відповідачка не наводить жодного описання відносин сторін, обмежуючись лише характеристикою таких відносин як «простого співмешкання» - не вказує, як саме, на її думку, виглядали ці відносини, коли вони виникли, як розвивалися, які були майнові та немайнові обов`язки, яка була мета, за рахунок чого фінансувалися витрати, чи набувалося майно та за чий рахунок і так далі. Фотокартки не є єдиним доказами у справі і надані фото були зроблені під час спільного відпочинку у Греції у 2021 році. Факт виїзду сторін на відпочинок у дану країну серед іншого підтверджується наявністю у паспортах штампів про перетин кордону пункту митного пропуску у Греції від 08.07.2021 року. Також відпочинок у Греції згадується у переписці позивача, відповідачки та її матері у спільному чаті. Позивач може, але не зобов`язаний пам`ятати точну адресу житла, яке йому не належало, та яке тимчасово орендувалося. Він чітко пам`ятає саме район міста та вулицю, що є нормальним, таке властиво більшості громадян, які орендували житло, вони навряд чи запам`ятовували номери квартир, але однозначно покажуть, де вона знаходиться, якщо будуть на місці свого колишнього проживання. Після отримання відзиву, позивач відвідав локації, де він дійсно проживав із відповідачкою, та перевірив точну адресу багатоквартирних житлових будинків, де розташовані орендовані квартири - по АДРЕСА_10, по АДРЕСА_11 , встановити конкретний номер квартири не вдалося із технічних причин - неможливості потрапити всередину будинку. Позивач не тільки виїхав за межі України із різницею в один день із відповідачкою та її матір`ю, але весь час був разом із ними, відвідував усі ті ж самі країни ЄС, проживав разом із ними тощо, що підтверджується копією паспорту для виїзду за кордон, належного позивачу, у якому містяться штампи митного пропуску про перетин кордону відповідних держав. Позивач перетинав кордон через Румунію, а відповідачка разом із матір`ю через Польщу саме по тій причині, що описані відповідачкою у відзиві (обмеження у виїзді чоловіків), та за наявною домовленістю, після приїзду в ЄС вони разом вже зібралися в одному місці у Польщі. Як вбачається із подальших штампів митного контролю, наявних у закордонних паспортах, позивач, відповідачка та її мати, в одну дату перетинали кордон та відвідували країни ЄС - із Польщі у Болгарію, а з Болгарії назад у Польщу. Проживання позивача було разом із відповідачкою та її матір`ю у готелях та орендованих будинках. Проживання у готелях сплачувалося із банківської картки « Монобанку » відповідачки, а проживання у будинку у місті Кракові сплатив позивач 04.04.2022 року через касу у банку. Банківські рахунки позивача тривалий час перебувають під арештом по причині декількох відкритих у відношенні нього виконавчих проваджень, тому він тривалий час не міг можливості користуватися банківськими картками. При цьому баланс рахунку по картці відповідачки поповнював саме позивач, через здійснення переказів від своїх партнерів (замовників). У зв`язку із тим, що на смартфонах сторін було зареєстровано одну спільну на двох банківську картку, відкриту на ім`я відповідачки у « Монобанку », та розраховуватися цією карткою могли як відповідачка, так і позивач, за допомогою сплати смартфоном. У цій переписці абоненти позивач та батько відповідачки обговорюють ситуацію щодо війни, що позивач разом із його донькою ОСОБА_9 та колишньою дружиною ОСОБА_10 зараз в Європі, як саме та куди вони їдуть, як у них там справи, та у свою чергу батько відповідачки розказує що він у складі ЗСУ захищає Україну на Сумському напрямку і т.п. обставини. Із переписки вбачається і відношення між позивачем та батьком відповідачки - що вони теплі, дружні, батько відповідачки сприймає позивача як члена сім`ї, як захисника його рідних жінок. Позивач приймав безпосередню участь у здійсненні платежів по придбанню квартири та оплатив більшу половину вартості квартири. Договір із забудовником щодо придбання майнових прав на квартиру було укладено саме на ім`я відповідачки та є логічним, що саме від її імені як сторони договору і здійснювалися усі платежі. Хоча частину платежів здійснював позивач, від імені відповідачки, саме він відвідував відділення РВС банку, саме він сплачував у касу ці кошти, та підписував відповідні платіжні квитанції. Сторона позивача не погоджується з твердженням відповідачки про те, що перший платіж за квартиру був здійснений за рахунок коштів позичених у матері відповідачки. Кошти на перший платіж надав саме позивач і відповідачка жодних грошей у своєї матері на брала. SMM, або маркетинг у соціальних мережах (Social Media Marketing), це процес просування бренду, продуктів або послуг через соціальні медіа платформи. SMM включає в себе розробку стратегії, створення та публікацію контенту, взаємодію з аудиторією, запуск реклами та аналіз результатів. За логікою відповідачки, вона надавала послуги у відповідній сфері, та потім із нею розраховувалися за такі послуги, при цьому, відповідачка не долучає будь-яких доказів надання цих послуг (договори про надання послуг SMM, акти виконаних робіт чи наданих послуг, як мінімум якусь переписку із замовниками, докази в частині призначення платежу саме в розрахунок за надання послуг і т.п., не має взагалі жодних доказів, що відповідачка має компетенцію у цій сфері, займалася такою роботою, отримувала за неї оплату). Щодо посилання відповідачки на те, що спірний автомобіль BMW Х5 нібито був подарований відповідачці батьками як спільний внесок після їх розлучення - такі обставини є цілком надуманими, дійсності не відповідають. Батьки відповідачки ніякого відношення до цього автомобілю не мають, грошових коштів на його придбання не надавали. Позивач достатньо добре спілкувався із батьком відповідачки, але в дійсності перший раз чує про такі домовленості. В дійсності, цей автомобіль був придбаний за кошти, які надавав саме позивач. Відповідачка окрім простого ствердження про вказані обставини не надає жодних доказів, що в дійсності батьками надавалися кошти на придбання автомобіля, що у них були такі кошти в наявності, що існували відповідні домовленості і т.п.
22.09.2025 року до суду надійшли пояснення відповідачки, які за своїм змістом фактично є аналогічними письмовим пояснення відповідачки, що надійшли до суду 25.08.2025 року. 
08.10.2025 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника відповідача, у яких останній зазначає, що заявляючи про проживання однією сім`єю з відповідачкою упродовж чотирьох років, позивач не зумів надати суду доказів, які б це дійсно підтверджували. Натомість, надані позивачем докази лише свідчать про перебування сторін певний час у романтичних стосунках притаманних особам, які зустрічаються. Серед наданих позивачем доказів відсутні докази, які б підтверджували проживання з відповідачкою в означений період. У той же час, безумовно, при спільному проживанні протягом більш як півтора роки особа не може не мати доказів такого проживання. Так, орендуючи квартиру, позивач безумовно мав би укласти договір з її власником, сплачувати орендні платежі та комунальні послуги, послуги за інтернет та інше. Позивач безумовно мав би і безліч інших доказів спільного проживання. В свою чергу відповідач підтверджує, що у визначений період часу дійсно зустрічалася з позивачем і в 2019 році орендувала вказані ним квартири. Проте, в даних квартирах проживала лише відповідачка. Позивач з нею не проживав. Позивач знав де вона проживає, так як неодноразово приходив до неї в гості, а інколи міг залишитися на ніч. Проте відносини, що існували між сторонами не були відносинами, що притаманні подружжю. Особи спільно не проживали, не вели спільного господарства (побуту), не мали спільного бюджету та спільних витрат пов`язаних із придбанням майна в інтересах сім`ї, а також не мали жодних подружніх взаємних прав та обов`язків. Особи періодично зустрічалися та деколи проводили час разом. Відповідачка не проживала з позивачем, а постійно проживала зі своєю мамою в кв. АДРЕСА_6 , вони спільно сплачували комунальні послуги по квартирі, що є беззаперечним доказом їх спільного проживання. Підтвердженням проживання позивачки разом зі своєю матір`ю у вказаній квартирі є також квитанції про здійснення нею розрахунків в магазинах поблизу будинку АДРЕСА_7 , заправка автомобіля поряд з місцем проживання, відвідування медичної лабораторії розташованої поряд. Доказами спільного проживання відповідачки з її мамою є також їх переписки з яких убачається, що особи спільно сплачують витрати на утримання квартири, купують продукти, готують їсти та разом вирішують побутові проблеми, що виникають підчас спільного проживання. Опитані адвокатом ОСОБА_5., ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили, що в період з лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року відповідачка проживала зі своєю матір`ю в квартирі АДРЕСА_8 , та спростували твердження позивача про спільне проживання з відповідачкою. Позивач також стверджує про спільне проживання з відповідачкою у період з 25 лютого 2022 року по жовтень 2022 року, стверджуючи, що вони разом проживали закордоном. Позивач не надає жодних доказів спільного проживання у зазначений період, натомість надані стороною відповідача докази спростовують такі твердження, зокрема, у цей період позивач вже мав іншу дівчину, а виїзд за кордон після початку повномасштабного вторгнення рф фактично не був спільним. Перебуваючи за кордоном сторони проживали окремо. Надані позивачем скріншотами із чату в месенджері Telegram, учасниками якого є позивач, відповідачка та її матір, фото спільного відпочинку в Греції у 2021 році та протокол опитування ОСОБА_6 від 25.12.2023, жодним чином не підтверджують спільне проживання сторін. ОСОБА_6 не пересилав відповідачці грошових коштів, а надані ним пояснення про систематичне пересилання грошових коштів на банківську картку відповідачки, і твердження позивача про фактично фінансове утримання відповідачки, є нічим іншим як спробою ввести суд в оману. Крім того, пересилання коштів самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спільний відпочинок молодих людей, які перебувають у стосунках, не є нічим дивним та рідкісним, та жодним чином не підтверджують факт спільного проживання, а тим більше факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Зі змісту наданої позивачем переписки жодним чином не вбачається, що сторони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати, здійснювали придбання майна в інтересах сім`ї, та мали взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю. Роздруківки (переписки) свідчать лише про існування між позивачем та відповідачкою у певний період часу близьких, романтичних стосунків, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що придбання квартири в ЖК «Грейд» фінансувалося за рахунок в тому числі і його коштів.
Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 суду показала, що вона є сусідкою відповідачки та її мами по квартирі на АДРЕСА_6 . Позивача свідок бачила 2-3 рази біла дому і разом з відповідачкою. Свідку відомо, що позивач подав позов і хоче довести, що проживав разом з відповідачкою, але свідок бачила позивача лише кілька разів, а у квартирі по АДРЕСА_6 живуть тільки відповідачка та її мама. Речей відповідача у квартирі свідок не бачила. Свідку відомо, що позивач та відповідачка зустрічались, але відносини у них були погані, вони сварились, чоловік підіймав руку на дівчину. Про це свідку розповідала позивачка та її мати, казали, що з таким чоловіком не треба будувати сім`ю. Сторони зустрічались приблизно у період 2020-2022 роки.
Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 суду показала, що вона є матір`ю відповідачки, а позивач колишній хлопець її доньки. Сторони деякий час зустрічались, але це не був цивільний шлюб. Донька жила та живе зі свідком, при цьому позивач з ними не жив. В 2019 році донька орендувала квартиру і позивач час від час у неї ночував, а вона інколи у нього, при цьому спільного життя у них не було. Ніякого спільного побуту у них не було. Кошти на придбання квартири були особистими коштами відповідачки, а також сама свідок дала кошти на квартиру. Автомобіль відповідачці подарував її батько та свідок. Жодних сімейних стосунків у сторін не було. За твердженням свідка, позивач якось підняв руку на відповідачку і тоді свідок сказала доньці, що він їй не пара. Свідку не відомі такі факти аби позивач утримував відповідачку. На теперішній час квартира продана, а автомобіль відповідачка продала свідку. В ніч на початок повномасштабного вторгнення відповідачка ночувала у позивача на « Осокорках », вони приїхали разом з друзями, забрали свідка та бабусі і всі поїхали на західну Україну. Потім свідок, позивачка та бабуся переїхали закордон і позивач з`явився до них коли вони проживали у Польщі, разом з ними він не жив.
Свідки сторони позивача в судовому засіданні не допитувались, оскільки представник позивача повідомив суд про те, що всі заявлені для допиту свідки проживають закордоном і відповідно вони не можуть з`явитись до суду для їх допиту або в приміщення іншого суду України для допиту в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та в інших заявах по суті справи, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що сторони познайомились у серпні 2018 року, виникла симпатія, почали зустрічатись, а через 2 місяці, тобто в жовтні 2018 року сторони почали проживати разом. Коли почалось повномасштабне вторгнення, сторони разом виїхали закордон і проживали там разом у Польщі та Болгарії. Відносини припинились восени 2022 року. Підтвердженням факту спільного проживання є фотографії, скрін-копії переписок, протокол опитування гр. ОСОБА_6 . Позивач добре заробляв, утримував сім`ю, сплачував рахунки, купляв необхідні речі та товари. Під час спільного проживання сторони вирішили купити квартиру та автомобіль, і для подальшого поділу зазначеного спільного майна, позивач звернувся до суду із цим позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Сторони мали у планах одружитись, народити дітей, але до цього не дійшло. Позивачу необхідно встановити відповідний факт аби в подальшому позиватись щодо поділу автомобіля та квартири, оскільки відповідачка не визнає факту спільного проживання та спільності вказаного майна та вже розпорядилась ним. На думку представника, не можна разом із встановленням факту спільного проживання однією сім`єю здійснювати поділ майна. Стосунки сторін були саме подружніми, вони разом жили, придбавали майно, мали спільний бюджет, позивач заробляв та утримував родину, а після початку повномасштабного вторгнення організував виїзд та подальше розміщення для проживання родини. Стосунки сторін не були формальними зустрічами, позивач навіть допомагав родичам відповідачки, організував виїзд сестри відповідачки закордон після початку вторгнення рф, перераховував кошти. Подані стороною відповідача докази (чекі, розташування магазинів, заправок) можна розцінювати двояко. Сторони жили разом у квартирі матері відповідачки, разом з її мамою, у матеріалах справи наявні докази їх спільного проживання у трьох, тож не дивно, що у квитанціях з оплати комунальних послуг зазначені дані відповідачки та її матері, адже вони власники. Сторона відповідача зберегла більше доказів, а позивач нажаль цього не зробив, оскільки не думав, що може статись така ситуація. Водночас, сторона відповідача є недобросовісною, заперечувала фактичні обставини, які були підтверджені доказами позивача, і лише після подання таких доказів змінювала свою позицію. Відповідачка зрозуміла, що може бути поділ спільного майна (квартири та автомобіля), і відчужила це майно, що є недобросовісною поведінкою. При цьому майно було придбане за гроші позивача. 
Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та інших заявах сторони відповідача по суті справи, просить у задоволенні позову відмовити і додатково пояснив суду, що спільного проживання однією сім`єю, як це визначає судова практика Верховного Суду та Конституційного суду України, не доведено, хоча за твердженням позивача спільне проживання тривало майже 4 роки. Відсутні докази наявності взаємних прав та обов`язків, спільного бюджету, господарства тощо. За такий період у позивача мало б бути безліч доказів, але їх немає. Немає доказів, що сторони разом приймали якісь рішення, щось купляли тощо. Докази позивача свідчать про наявність у сторін романтичних стосунків, чого відповідачка не заперечує, але сімейних відносин не було. Однією сім`єю сторони не проживали. Коли відповідачка орендувала квартиру, позивач її відвідував і не більше. В квартирі по АДРЕСА_6 відповідачка жила зі своєю мамою, а не з позивачем, поряд вона купляла продукти, відвідувала інші магазини, заправляла власне авто. Відсутні докази будь-якого спільного проживання і після початку вторгнення рф, при цьому в травні 2022 року позивач вже мав іншу дівчину. В ніч початку повномасштабного вторгнення рф відповідачка була з позивачем. Останній не вміє водити авто, тож відповідачка забрала його, маму, бабусю і всі поїхали на західну Україну, адже позивач не був для неї чужим. Закордон відповідачка виїхала без відповідача, а останній незаконно перетнув державний кордон і за кордоном сторони були окремо. Той факт, що сторони разом відпочивали не вказує на наявність сім`ї. Позивач не утримував відповідачку, остання мала власні доходи. Доказів здійснення перерахування коштів позивачем відповідачці немає. До набуття квартири та автомобіля позивач ніякого відношення не має, навіть не знає адреси придбаної квартири, тож такі відносини не можна назвати сім`єю. Не надано доказів проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін та покази свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).
Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
У даній справі судом встановлено, що позивач просить встановити факт його спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з метою подальшого звернення до суду із позовом про поділ спільного майна (квартири та автомобіля).
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Як зазначалось вище, при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, зазначено, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У своїй постанові від 23.01.2024 року в справі №523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а є лише підставою для вирішення такої справи.
У своїй постанові від 10.04.2024 року в справі №760/20948/16 Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
Зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 свідчить про необхідність дотримання принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Сам по собі факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не є самостійним способом захисту прав, якщо відсутні конкретні вимоги спрямовані на захист і відновлення порушених прав, як до прикладу, вимоги про поділ спільного майна набутого під час проживання однією сім`єю. 
Судова практика Верховного Суду свідчить, що вимога про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу не може бути заявлена як окремий (самостійний) спосіб захисту. Цей факт є лише обставиною (підставою позову) для захисту конкретного порушеного права (наприклад, поділ майна чи спадкування).
Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не може бути самостійною позовною вимогою. Цей факт не є самоціллю, а встановлюється судом виключно як передумова для виникнення похідних, зокрема, майнових прав.
У своїй постанові від 16.11.2023 року у справі №757/19682/18-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 74 СК України свідчить, що для застосування статті 74 СК України законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна, набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тобто, така обставина, як факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна, набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову.
Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову через неналежний та не ефективний спосіб захисту обраний позивачем, що в свою чергу виключає необхідність надання судом оцінки поданим сторонами доказам на предмет підтвердження ними або спростування факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки позов не містить вимог про поділ майна, яке позивач вважає спільним та таким, що набуте під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
З огляду на те, що кінцевою метою позивача є здійснення поділу майна, зокрема квартири та автомобіля, належним та ефективним способом захисту прав є звернення до суду із позовом про поділ спільного майна, а не із позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 74 СК України, суд, -
у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 23.06.2026 року.
Учасники справи: 
Позивач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Суддя -