ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5182/26 Справа № 442/6863/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 442/6863/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фін компанія «Прайм Альянс»
відповідач  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 26 січня 2026 року,яке ухвалено суддею Чайкіним І.Б. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 січня 2026 року, 
УСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фін компанія «Прайм Альянс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір у відповідності до якого остання отримала кредит у сумі 503 073 грн строком повернення кредитних коштів 31 липня 2019 року із нарахуванням процентів за користування коштами у розмірі 16,29%. 
В якості забезпечення виконання зобов`язань з приводу повернення кредитних коштів та відповідно до договору застави транспортного засобу від 31 липня 2012 року ОСОБА_2 було надано в приватне обтяження транспортний засіб марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_2 . 
Після укладання договору застави банком було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис № 12816097 про обтяження предмету застави. 
22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу у відповідності до якого було відступлено останнім право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_2 . 
Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року позов ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2012 року в сумі 724 675, 08 грн на предмет застави шляхом визнання права власності ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» на автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 та поставленням його на обліках в органах ДАІ України. Однак в процесі виконання по ВП № 51971955 було отримано інформацію, що транспортний засіб марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, № кузова (шасі) НОМЕР_2 має змінені номерні знаки НОМЕР_3 , що унеможливлює виконання рішення суду. 
На підставі зазначеного, 16 вересня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. 
Крім того, з`ясувалося, що з метою перешкоджання виконанню судового рішення та в супереч укладеного ОСОБА_3 договору застави, без повідомлення заставодержателя, боржницею було незаконно відчужено предмет застави своєму на той момент 16-ти річному сину – ОСОБА_1 , шляхом укладення договору дарування. 
14 березня 2019 року між «ФК Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм альянс» було укладено договір факторингу № 29/01/19-1 відповідно до якого останні набули право вимоги нового заставодержателя за кредитним договором та договором застави. 
Таким чином, ОСОБА_2 , подарувавши ОСОБА_1 забезпечений заставою транспортний засіб, на що не мала право, порушила вимоги обтяжувала, який в праві вимагати від боржника завданих збитків, у зв`язку з чим звертаються до суду із позовом. 
Окрім того, рішенням Артемівського міськрайонного суду від 01 березня 2019 року у справі № 219/12207/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 (позивача) було визнано належним набувачем. Також вищезазначеним рішенням суду встановлено, що позивачем ТОВ Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не надано суду відповідних та достовірних відомостей про той факт, що ОСОБА_1 знав про те, що він недобросовісний набувач автомобіля. До того, постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 219/12207/18 вищезазначене рішення Артемівського міськрайонного суду залишено без змін та зазначено, що посилання позивача у своїй позовній заяві на зазначену постанову апеляційного суду як на таку, що нібито не містить визнання відповідача добросовісним набувачем, не відповідає змісту судового рішення. Апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким відповідача було встановлено добросовісним набувачем. При цьому наведені у мотивувальній частині постанови апеляційного суду оціночні міркування щодо дій третьої особи та можливих способів захисту прав кредитора не змінюють та не можуть змінювати правового статусу Відповідача, оскільки не відображені у резолютивній частині судового рішення. Отже, апеляційний суд, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, підтвердив правовий статус відповідача як належного (добросовісного) набувача спірного транспортного засобу, а відповідні висновки суду першої інстанції є чинними та обов`язковими.
На підставі наведенного вище позивач просив суд витребувати у відповідача з незаконного володіння автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 та передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фін компанія «Прайм Альянс».
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 26 січня 2026 рокупозов задоволено, витребувано у ОСОБА_1 з незаконного володіння автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 та передано ТОВ «ФК «Прайм альянс».
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь ТОВ «ФК «Прайм альянс» у розмірі 2 422 грн 40 коп.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга, мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив правові наслідки рішення від 21 січня 2016 року, формально констатувавши момент виникнення права власності, не дослідив правові наслідки бездіяльності позивача та не надав оцінки статусу апелянта як добросовісного набувача. 
Зазначає, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року (яке набрало законної сили 21 січня 2016 року) було визнано право власності на спірний автомобіль за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Разом з тим, суд першої інстанції обмежився формальним застосуванням статті 331 ЦК України та практики Верховного Суду у справі № 905/2748/19. Однак зазначена справа розглядалася в господарській юрисдикції та не стосувалася захисту добросовісного набувача-фізичної особи. У даній ж справі мають застосовуватися принципи захисту добросовісного набувача та стабільності цивільного обороту. 
Апелянт набув спірний автомобіль 25 червня 2016 року, тобто через п`ять місяців після набрання рішенням законної сили. Станом на момент укладення договору дарування транспортний засіб був зареєстрований за попереднім власником; у державних реєстрах відсутні будь-які відомості про зміну власника; відсутні будь-які записи про заборону відчуження чи інші обтяження майна; автомобіль перебував у відкритому цивільному обороті; виконавче провадження не призвело до фактичного вилучення майна. 
Позивач, маючи судове рішення, не здійснив реєстраційних дій, не забезпечив публічність свого права та не вжив належних заходів для вилучення транспортного засобу з цивільного обороту. 
Цю обставину також підтвердив Артемівський міськрайонний суд Донецької області у рішенні від 01 березня 2019 року у справі № 219/12207/18 за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У зазначеному рішенні суд прямо вказав, що з матеріалів справи не вбачається належного та добросовісного виконання позивачем своїх процесуальних обов`язків щодо примусового виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року. 
Апелянт наполягає на тому, що транспортний засіб є об`єктом, щодо якого діє публічний реєстраційний режим. Особа, яка набуває право на такий об`єкт, має право покладатися на відомості державних реєстрів та відсутність обтяжень. Верховний суд неодноразово виходив з того, що добросовісний набувач не несе обов`язку перевіряти історію всіх попередніх правочинів, якщо у реєстрі немає ознак проблем. Застосування ч.3 ст.388 ЦК України у цій справі є необґрунтованим. Хоча норма передбачає, що власник має право витребувати майно, набуте безоплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, проте Верховний Суд у справі №725/1824/20 чітко встановив, що факт незаконного відчуження майна не створює правових наслідків для добросовісного набувача, якщо останній не знав і не міг знати про порушення прав попереднього власника. У даній справі транспортний засіб був набутний апелянтом безоплатно (по договору дарування), перебував у відкритому цивільному обороті, не мав обтяжень чи заборон у державних реєстрах, а апелянт не мав підстав сумніватися у правомірності його набуття.
Зазначає, що правовій позиції Верховного Суду КЦС ВС, постанова від 22 березня 2023 року у справі № 308/9708/19 зазначається, що заставодержатель, навіть за наявності судового рішення, не має права витребувати майно у добросовісного набувача, якщо право власності не було публічно оформлене. Верховний Суд послідовно виходить із того, що відсутність реєстрації права власності унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, а ризики бездіяльності кредитора не можуть бути покладені на третю особу. Тому обрання віндикаційного позову проти добросовісного набувача, який не вчиняв жодних протиправних дій, є неналежним та непропорційним способом захисту, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та балансу інтересів сторін.
Також зазначає, що позивач сам визнав, що дізнався про вибуття майна та особу володільця 21 червня 2018 року. Відповідно до статей 261, 257 ЦК України саме з цієї дати почався перебіг позовної давності. Суд дійшов помилкового висновку про дотримання стороною позивача строків позовної давності, автоматично застосувавши карантин та воєнний стан, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду, зокрема: постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 910/12827/20; постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 761/4625/21.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір у відповідності до якого остання отримала кредит у сумі 503 073 грн строком повернення кредитних коштів 31 липня 2019 року із нарахуванням процентів за користування коштами у розмірі 16.29 % (а.с.11-12).
Того ж дня було укладено договір застави, предметом якого транспортний засіб марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_2 (а.с.13-14).
22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу у відповідності до якого було відступлено останнім право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_2 (а.с.15-20).
Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року позов ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_2 задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2012 року в сумі 724 675, 08 гривень на предмет застави шляхом визнання права власності ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» на автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 та поставленням його на обліках в органах ДАІ України (а.с.33-34).
ОСОБА_1 з 25 червня 2016 року є власником автомобіля TOYOTA модель LANDCRUISER, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .
16 червня 2023 року Регіональною філією міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» було зареєстроване приватне обтяження № 30615460 легкового автомобіля TOYOTA LANDCRUISER, 2012 року випуску, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , підставою обтяження зазначено договір застави № R52150304347В від 31 липня 2012 року, виданий приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тупицькою Ю.Ю., боржник - ОСОБА_2 , обтяжувач - ТОВ ФК «Прайм Альянс», термін дії обтяження – 16 червня 2028 року.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року (справа № 219/12207/18) у задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 у розмірі 724 675,08 грн перед позивачем за кредитним договором № R52150304347B від 31 липня 2012 року на предмет застави, а саме: автомобіль марки - TOYOTA модель - LANDCRUISER 150, тип - легковий універсал, 2012 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер - НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , шляхом надання дозволу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на укладення договору купівлі-продажу предмету застави з вчиненням подальших дій, пов`язаних з переоформленням даного транспортного засобу в Регіональному сервісному центрі МВС в м. Києві наділивши ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» правом зняття з обліку та постановленням на облік транспортного засобу, правом отримувати дублікати правовстановлюючих документів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; зобов`язання ОСОБА_1 передати позивачу предмет застави - автомобіль марки - TOYOTA модель - LANDCRUISER 150, тип - легковий універсал, 2012 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер - НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 , з комплектом ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» задоволено частково. Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2019 року залишено без змін, змінено мотиви відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови.
Як зазначено в постанові апеляційної інстанції, згідно кредитного договору №R52150304347B від 31 липня 2012 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , остання отримала кредитні кошти на строк до 31 липня 2019 року в розмірі 503 073 грн на придбання автомобілю з процентами за користування кредитом у розмірі 16,29 % з урахуванням можливості автоматичного її збільшення або зменшення згідно з відповідними пунктами п.3.3 цього договору.
14 березня 2019 року між «ФК Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» було укладено договір факторингу № 29/01/19-1 відповідно до якого останні набули право вимоги нового заставодержателя за кредитним договором та договором застави. Право вимоги за кредитним договором № 220615нв від 22 червня 2015 року та договором застави № 220615 зп 22 червня 2015 року перейшло від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с.21-32).
Вказані обставини зазначені і у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року по справі № 761/20331/24 від 08 вересня 2025 року, яким в позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс», третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про усунення перешкод у розпорядженні майном та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстнації виходив з їх обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
В своїй практиці Верховний Суд постійно наголошує, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Поряд із цим приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Колегія суддів наголошує на тмоу, що право застави - це право на чужу річ (див., постанову Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 695/55/21 (провадження № 61-193св23)).
Право застави припиняється у разі набуття заставодержателем права власності на предмет застави (пункт 4 частини першої статті 593 ЦК).
Колегія суддів підкреслює, що право застави може стосуватися тільки чужого майна, тобто до того, що належить іншому учаснику цивільних відносин, а не заставодержателю. Застава не може бути на свою річ. У випадку, коли заставодержатель набуває право власності на заставлене майно, то логічним правовим наслідком цього має бути припинення права застави.
З іншої сторони власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» – юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року позов ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_2 задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2012 року в сумі 724 675, 08 гривень на предмет застави шляхом визнання права власності ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» на автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2 та поставленням його на обліках в органах ДАІ України (а.с.33-34).
В апеляційному та касаційному порядку справа № 219/10993/15-ц не переглядалась.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2019 року замінено стягувача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на ТОВ «ФК «Прайм Альянс» з виконання рішення у справі № 219/10993/15-ц.
У спірних правовідносинах відбулась зміна способу виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року та заміна стягувача на позивача, у зв`язку із чим право застави на спірний автомобіль припинилося на підставі пункту частини першої статті 593 ЦК України. 
Враховуючи, що судом першої інстанції було встановлено факт порушення відповідачем ОСОБА_1 прав позивача, як заставодержателя автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 150 тип легковий універсал, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова (шасі) НОМЕР_2  суд прешої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль безпідставно перебуває у користуванні ОСОБА_1 .
За таких обставин, належним способом захисту прав позивача, в данному випадку, є віндикаційний позов.
Вказаний виновок суду повністю узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі № 522/3494/24, провадження № 61-11079св24.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задовлення позовних вимог позивача.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо добросовісності набуття ним спірного автомобіля вищенаведених висноків суду першої інстанції не спростовують. 
Щодо недотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне. 
За правилами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Приписами частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд звертає увагу, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на  строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року, тому позивач звернувся до суду з цим позовом в мажах строків, визначених чиним законодавством. 
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь відповідача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 26 січня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: