КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9500/2026
Справа № 756/12587/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

26 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Притули Н.Г. в м. Київ 20 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області», Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в : 

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідачів на свою користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 5692,47 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Позов мотивував тим, що 10 червня 2025 року Сьомим апеляційним адміністративним судом у справі № 560/15475/24 винесено постанову, якою рішення Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області», а також бездіяльність Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди визнано протиправними. Судом вирішено питання про розподіл судових витрат у вигляді відповідних сум сплаченого ним судового збору. При цьому до відшкодування внаслідок часткового задоволення позовних вимог було призначено лише половину від усіх витрат, а саме 4087,80 грн., тоді як повний розмір понесених ним судових витрат у вигляді сплачених сум судового збору становить 8175,60 грн. Відповідно, витрати в розмірі 4087,80 грн. залишилися не відшкодованими та утворили матеріальну шкоду у вигляді понесених ним збитків на відновлення порушеного права. 
Крім того, до числа збитків, що утворились протягом розгляду справи № 560/15475/24, і є витратами, пов`язаними з відновленням його порушеного права, відносяться витрати на вимушене листування з МВЛК, ЦМВЛК, а також адміністративними судами, які ухвалювали рішення, які в підсумку склали 1604,67 грн. 
Зважаючи на те, що всі ці витрати утворилися внаслідок оскарження позивачем протиправних рішень відповідачів у справі № 560/15475/24, і протиправність таких рішень установлена в законному порядку постановою суду, ці витрати є матеріальними збитками, що були вимушено понесені ним, а відтак становлять завдану йому матеріальну шкоду. Сукупний розмір такої шкоди становить 5692,47 грн.
Крім того, внаслідок протиправних рішень відповідача йому було також завдано моральної шкоди у вигляді постійних нервових переживань, душевних страждань, фізичного розладу здоров`я. Так, за період оскарження протиправних рішень відповідачів у нього повністю порушено сон, він втратив апетит і добрий настрій, стосунки з близькими суттєво погіршились, він став роздратованим і пригніченим, у нього з`явилося постійне відчуття розгубленості і пригнічення від несправедливості. На цьому тлі у позивача розпочалися мігрені й підвищився тиск, в зв`язку з чим він був вимушений декілька разів звертатися до лікаря за відповідною медичною допомогою, йому було встановлено діагноз і призначене лікування.
Завдання моральної шкоди, крім іншого, ілюструється фактами порушень його фізичного здоров`я, зафіксованими у медичних документах, що додаються до позову. При цьому, виходячи з засад розумності та справедливості, гідним матеріальним еквівалентом компенсації завданої йому моральної шкоди вважає суму в розмірі 10000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення в частині відмови у задоволенні вимог щодо заподіяння моральної шкоди, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо заподіяння моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що рішення суду не відповідає приписам КАС України, демонструє формалізм у підході до розуміння принципу справедливості, ігнорує сталий підхід, що сформувався в практиці ЄСПЛ щодо правил визначення моральної шкоди.
Суд не врахував, що ОСОБА_1 тричі лікувався від вираженого головного болю та підвищення кров`яного тиску саме в період оскарження дій відповідачів, проігнорувавши, що ані до початку судового оскарження дій відповідачів, ані після цього подібне лікування не проводилося. Навіть при гіпертонії, яка є хронічним захворюванням, тиск може бути стабільним, а може раптово підвищуватися через стрес, емоційне напруження, сильні хвилювання, безсоння, які він відчував через неправомірні дії відповідачів.
Суд проігнорував, що відповідачі діяли зухвало. Так, МВЛК було фактично підроблено висновок щодо нього, а ЦМВЛК, попри наявний обов`язок діяти відповідним чином, як це передбачено чинним законодавством України, двічі ухилявся від його виконання на стадії досудового оскарження, а після цього в судовому процесі активно прагнув запобігти вирішенню питання на користь ОСОБА_1 , направляючи до судів відзиви, в яких просив суду відмовити в позові.
Суд немотивовано зазначив, що процес оскарження ОСОБА_1 протиправних дій відповідача в адміністративних судах, який тривав майже рік, є замалим для висновку про заподіяння йому моральної шкоди.
Зазначивши у рішенні, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду, суд першої інстанції не пояснив, чому, на його думку, у випадку ОСОБА_1 останньому не було завдано таких страждань, що демонструє поверховий підхід до оцінки ситуації, а також надмірно формальний і несправедливий підхід до вирішення спору в цій частині.
Вказував, що суд не побачив, що відверто незаконний характер дій МВЛК, який в буквальному розумінні підробив медичні документи, і вочевидь протиправний підхід ЦМВЛК, який постійно ухилявся від обов`язку скасування очевидно протиправного рішення МВЛК, могли викликати у ОСОБА_1 сильні страждання та приниження. 
Стверджував, що суд, аналізуючи наведену позивачем практику ЄСПЛ щодо виробленого останнім сталого підходу до розуміння обставин заподіяння моральної шкоди, зосередився на формальній обставині відмінності ситуації, що мала місце в наведеній, як приклад, справі, від ситуації позивача. Вважав, що це демонструє упереджений підхід суду до оцінки факту заподіяння позивачу такої шкоди, надмірний формалізм при вирішенні такого питання, оскільки ЄСПЛ сформував підхід до правильності визначення факту заподіяння моральної шкоди, закріпивши, що моральна шкода не потребує якогось окремого доведення, якщо має місце протиправна поведінка держави, і факти їх протиправної поведінки щодо нього було встановлено рішенням суду. Фактично суд залишив поза увагою, що в практиці ЄСПЛ причинно-наслідковий зв`язок між порушенням права та моральною шкодою є обґрунтованим припущенням і не обумовлює обов`язок надання якихось додаткових доказів перенесених страждань.
Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що навіть встановлення ЄСПЛ порушеного права, гарантованого Європейською конвенцією з прав людини чи її протоколами, не призводить до автоматичного присудження справедливої сатисфакції, вказуючи, що це не стосується його ситуації в принципі.

Від відповідача Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стверджував, що позивач посилається на наявність у нього моральних страждань у вигляді підвищеного тиску, безсоння та стресу, однак такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст. 81 ЦПК України. У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/11835/22 зазначено, що саме позивач повинен довести факт завданої йому шкоди. 
З огляду на доводи апеляційної скарги щодо нібито автоматичності відшкодування моральної шкоди в зв`язку із встановленням протиправності дій відповідачів зазначав, що така позиція не відповідає практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» ЄСПЛ, визнаючи порушення прав заявника, водночас підкреслив, що питання присудження справедливої сатисфакції вирішується з урахуванням конкретних обставин справи та не є автоматичним наслідком встановлення порушення. ЄСПЛ наголосив, що для присудження компенсації заявник повинен обґрунтувати наявність шкоди та її реальний характер, а також довести причинний зв`язок між порушенням та заявленими негативними наслідками.
Вказана правова позиція ЄСПЛ узгоджується з положеннями ст. 23, 1167 ЦК України та правовими висновками Верховного Суду щодо необхідності доведення всіх елементів складу цивільного правопорушення при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив провести розгляд апеляційної скарги у відкритому судовому засіданні з викликом сторін, зважаючи на важливість питань, що зачіпаються у цій скарзі, для нього, як людини, чиє право було порушене, як пенсіонера МВС України та Ветерана Національної поліції України, чию гідність було потоптано.
Оскільки із матеріалів справи не вбачалося обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін було відхилене апеляційним судом і розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відмовляючи у позові в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 5692,47 грн., суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів обґрунтування збитків саме у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки судові витрати не є збитками.

У зазначеній частині судове рішення ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, про відмову в позові у частині вимог про відшкодування моральної шкоди, даним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі № 560/15475/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області", Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 1, 2) про визнання протиправною та скасування постанови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року скасовано та прийнято нову постанову (а. с. 30 - 35). 
Так, у зазначеній справі № 560/15475/24, враховуючи встановлені порушення Медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області" процедури оформлення результатів медичного огляду, які є підставою для визнання протиправною та скасування постанови Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області» від 24 червня 2024 року, оформленої довідкою ВЛК від 24 червня 2024 року № 3350 та відсутність належним чином оформленої постанови ЦВЛК про перегляд постанови ВЛК, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, шляхом визнання протиправною та скасування постанови Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області» від 24 червня 2024 року, оформленої довідкою ВЛК від 24 червня 2024 року № 3350, визнання протиправною бездіяльність Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України та зобов`язання Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про скасування рішення М(ВЛ)К ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду викладених у цій постанові.
За обставинами адміністративної справи № 560/15475/24, 24 червня 2024 року медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області" проведено медичний огляд позивача. За висновком ВЛК, який оформлено довідкою військово-лікарської комісії №3350 від 24 червня 2024 року, позивача визнано придатним до військової служби.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідачами допущено порушення процедури оформлення результатів медичного огляду проведеного 24 червня 2024 року.
Судом апеляційної інстанції перевірено доводи позивача та встановлено, що картка обстеження та медичного огляду №3350 від 24 червня 2024 року не містить підписів членів ВЛК і секретаря ВЛК, що призводить до недійсності такої. Місця для підписів членів ВЛК і секретаря ВЛК визначені в картці №3350, є невід`ємною частиною картки обстеження та медичного огляду затвердженої Додатком 13 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України. Відсутність таких підписів є порушенням порядку складання такого документу.
Крім того у п. 9 Картки №3350 відсутнє скріплення особистою печаткою особистого підпису одного з лікарів. Так, пункт 9 містить записи шести лікарів (терапевт, хірург, невропатолог, офтальмолог, ЛОР, психіатр). Проте у графі для підписів та печаток лікаря міститься лише чотири підписи та три печатки. Тобто не всі записи Картки завірені лікарями. Відтак внесені до Картки записи не підтверджують їх дійсність.
Отже, прийняття рішення про придатність до військової служби, вписаної в Картці №3350 одноособово головою М(ВЛ)К є суттєвим порушенням принципу колегіальності, рівноправності членів комісії, вільного обговорення і вирішення питань, об`єктивності, неупередженості та обґрунтованості прийняття рішень, висновків і пропозицій встановленого п. 2.1 глави 1 розділу І Положення №402.
Також колегія суддів погодилася з доводами позивача про наявність розбіжностей у формулюваннях діагнозів у пунктах 9 і 11 Картки №3350. 
Наведене дає підстави для розумного сумніву щодо об`єктивності і правомірності оскаржуваного рішення.
Крім того колегія суддів врахувала, що у судовому засіданні 20 травня 2025 року при перегляді апеляційним судом ухвали про відмову у забезпеченні позову представник відповідача 1 Ступницький І. Д. визнав наявність зазначених позивачем порушень та пояснив, що такі порушення допущені у зв`язку із надмірним навантаженням.
Вказані обставини підтверджують доводи позивача про порушення відповідачем М(ВЛ)К процедури оформлення результатів медичного огляду, які є підставою для визнання протиправною та скасування постанови Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області» від 24.06.2024, оформлену довідкою ВЛК від 24.06.2024 № 3350.
Не погоджуючись з прийнятою постановою ВЛК позивач звернувся із заявою до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України про перегляд вказаного рішення ВЛК, викладеного у довідці №3350 від 24.06.2024.
За наслідками її розгляду, листом від 25.07.2024 №33/4-Л-319 Державна установа "Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ" повідомила позивача, що розглядом наданих документів та медично-експертної документації М(ВЛ)К щодо ОСОБА_1 було встановлено, що діагностована у нього патологія очей підпадає під дію пункту «а» ст.26 додатку 1 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, і відноситься до захворювань з вираженими функціональними порушеннями відповідно до Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом від 03.04.2017 №285 «Про затвердження Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС», яке визначає перелік захворювань і фізичних вад, що перешкоджають службі в поліції.
Центральна медична (військово-лікарської) комісія Державної установи "Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України" в листі зазначила, що ЦМ(ВЛ)К вважає, що є підстави для перегляду рішення М(ВЛ)К від 24.06.2024 №3350 і визнання позивача непридатним до військової служби. Для вирішення порушеного питання по суті позивачу запропоновано повторно звернутись до голови М(ВЛ)К, якій було доручено переглянути рішення від 24.06.2024 №3350.
Згідно п. 3.4. глави 3 розділу І Положення №402 у разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (відміни, скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК.
Таке рішення є обов`язковим до виконання та має бути реалізовано не пізніше ніж в місячний строк з дати прийняття.
У разі визнання штатною ВЛК звернення необґрунтованим, воно повертається заявнику (скаржнику) з відповідними роз`ясненнями, у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».
У разі прийняття рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд, військовослужбовці та інші особи, зазначені у пункті 1.2 глави 1 цього розділу, направляються для проходження медичного огляду ВЛК в інший заклад охорони здоров`я, ніж той, в якому проводився медичний огляд ВЛК, постанова якої оскаржується.
Отже у разі прийняття рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд, такі особи направляються для проходження медичного огляду ВЛК в інший заклад охорони здоров`я, ніж той, в якому проводився медичний огляд ВЛК, постанова якої оскаржується.
Проте в даному випадку відповідач 2 визнав наявність у позивача захворювання, що є підставою для визнання його непридатним до військової служби, а також наявність підстав для перегляду рішення саме відповідачем 1, що не передбачено Положенням №402.
Крім того відповідно до п.п. 2.3.4. пункту 2.3 Положення № 402 ЦВЛК (серед іншого) має право розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України.
Відповідно до пунктів 2.1., 2.2 ЦВЛК є штатною військово-лікарською установою яка приймає постанови, що є обов`язковими для штатних та позаштатних ВЛК.
Згідно п 2.3.5. Положення №402 Постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Відтак, ЦВЛК при розгляді заяви/скарги на рішення ВЛК свій висновок повинна оформлювати не листом, а вмотивованою постановою з викладенням всіх обставин та аргументів.
Відсутність належним чином оформленої постанови ЦВЛК про перегляд постанови ВЛК свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, у спірному випадку апеляційний суд у справі № 560/15475/24 дійшов висновку, що має місце протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України.

Позивачем надано медичну документацію, згідно якої він звертався за медичною допомогою.
Так, згідно діагностичного звіту з електронної системи Medics, ОСОБА_1 звернувся до лікаря 03 вересня 2024 року зі скаргами на підвищений кров`яний тиск, головний біль. Встановлено діагноз: гіпертонія неускладнена, есенціальна (первинна) гіпертензія. Відкрито МВТН з 04 вересня по 06 вересня 2024 року, призначено лікування (а. с. 9).
06 вересня 2024 року ОСОБА_1 продовжено дію медичного висновку про тимчасову непрацездатність по 11 вересня 2024 року (а. с. 10).
12 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до лікаря зі скаргами на стиснення в області серця, серцебиття, тиснучий головний біль. Встановлено діагноз: гіпертонія неускладнена, есенціальна (первинна) гіпертензія. Відкрито МВТН з 12 вересня по 13 вересня 2024 року, продовжено лікування (а. с. 11).
14 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до лікаря зі скаргами на виражений головний біль та підвищений кров`яний тиск. Встановлено діагноз: гіпертонія неускладнена, есенціальна (первинна) гіпертензія. Рекомендовано консультації кардіолога, невролога, призначено лікування. Відкрито МВТН з 15 листопада по 18 листопада 2024 року (а. с. 12).
На а. с. 13 знаходиться копія виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 04 лютого 2025 року, згідно якої ОСОБА_1 хворіє на гіпертонічну хворобу останніх два роки. Проведено обстеження, надано лікувальні і трудові рекомендації.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми, а саме статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Окрім того, відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року пункти 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 753/4289/23, провадження № 61-7327св24).
У справі, що переглядається, преюдиційним є рішення адміністративного апеляційного суду, яким встановлено протиправні (винні) дії та бездіяльність відповідачів щодо позивача, а саме встановлено встановлені порушення Медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області" процедури оформлення результатів медичного огляду, які є підставою для визнання протиправною та скасування постанови Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області» від 24 червня 2024 року, оформленої довідкою ВЛК від 24 червня 2024 року № 3350, та відсутність належним чином оформленої постанови ЦВЛК про перегляд постанови ВЛК.

Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_1 у позові посилався на те, що внаслідок протиправних рішень відповідача йому було також завдано моральної шкоди у вигляді постійних нервових переживань, душевних страждань, фізичного розладу здоров`я.
Так, за період оскарження протиправних рішень відповідачів у нього повністю порушено сон, він втратив апетит і добрий настрій, стосунки з близькими суттєво погіршились, він став роздратованим і пригніченим, у нього з`явилося постійне відчуття розгубленості і пригнічення від несправедливості. На цьому тлі у позивача розпочалися мігрені й підвищився тиск, в зв`язку з чим він був вимушений декілька разів звертатися до лікаря за відповідною медичною допомогою.

Суд першої інстанції встановив, що з долучених позивачем до позову документів на підтвердження його звернення за медичною допомогою, у тому числі копій роздруківок та виписки з його медичної картки, зокрема вбачається, що дата підписання медичної декларації із зазначеним у роздруківках лікарем, 20 червня 2024 року, у переважній більшості дані зафіксованих звернень: «тип епізоду - лікування», «пріоритет взаємодії - плановий», а згідно з записом у виписці проходив амбулаторне лікування з 03.09.-13.09.2024, з 14.11.-18.11.2024, діагноз «гіпертонічна хвороба первинна», короткий анамнез… - «хворіє останніх два роки».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені у вказаних документах відомості свідчать про те, що позивач мав прояви гіпертонічної хвороби раніше, а обстеження і лікування у 2024 році розпочав після підписання, з указаним у документах лікарем, медичної декларації. За таких обставин, документи не свідчать виключно про безпосереднє погіршення здоров`я позивача через винесення Медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області» оскаржуваної постанови, оформленої довідкою ВЛК від 24 червня 2024 року.

Зазначені висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги належно не спростовані, разом із тим, апеляційний суд враховує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, можуть свідчить про завдання моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням підстав часткового задоволення Сьомим апеляційним адміністративним судом адміністративного позову ОСОБА_1 , визнання протиправними дій МВЛК та бездіяльності ЦМВЛК, тривалості розгляду адміністративної справи №560/15475/24, що склало трохи менше одного року, відсутності даних про невиконання відповідачами рішення суду, відсутності систематичності та повторюваності порушення відповідачами прав позивача, суд приходить до висновку, що у даному випадку рівень негативних емоцій позивача не досяг рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України), і що протиправність дій та бездіяльності відповідачів відносно позивача встановлена судовим рішенням.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.

Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

У справі, що переглядається, відповідачі у відзивах на позовну заяву посилалися на відсутність доказів, що підтверджують порушення у позивача сну, апетиту, доброго настрою, роздратованості, пригніченості, погіршення стосунків з близькими та розгубленості, не зазначаючи, якими докази, на їх думку, позивач міг це підтвердити, що не спростовує презумпції спричинення відповідачами моральної шкоди і зводиться до заперечення ними цих обставин.

За даних обставин, висновки суду першої інстанції про те, що рівень негативних емоцій позивача не досяг рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду, не відповідають фактичним обставинам справи, є передчасними та помилковими, відтак, рішення суду першої інстанції про відмову в позові про відшкодування моральної шкоди не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано протиправною та скасовано прийняте відносно позивача рішення Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області», а також визнано протиправною бездіяльність Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України, в результаті яких позивачу було завдано моральних страждань у вигляді нервових переживань і душевних страждань, він був вимушений звертатися до суду для відновлення свого порушеного права, в зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.

Виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, їх тривалість та тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних відносинах, апеляційний суд визначає відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн., яка є співмірною глибині душевних переживань позивача, їх тривалості та можливості відновлення.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)].
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та від 14 січня 2026 року у справі 465/5323/15.
Як уже було зазначено, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

За даних обставин, відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає стягненню з Державного бюджету України.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача з Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

В решті позов задоволенню не підлягає з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року в частині відмови в позові про відшкодування моральної шкоди скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області», Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.
В решті позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.