ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/52/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі
за позовом Першотравенської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі:
1) Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації,
2) Слов`янської об`єднаної територіальної громади в особі Слов`янської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області,
до: 1) Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛЕТРЕЙД",
3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельний регіон" 
про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень державного реєстратора та витребування земельної ділянки природно-заповідного фонду площею 2 га із чужого незаконного володіння. 

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Пустовіт М. Л., представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельний регіон" - Шпакова Т. С., представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельний регіон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛЕТРЕЙД" - Шпакова О. С. 

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У січні 2023 року керівник Першотравенської окружної прокуратури Дніпропетровської області (далі - Прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - позивач-1 та/або Департамент), Слов`янської об`єднаної територіальної громади в особі Слов`янської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (далі - позивач-2 та/або Сільрада), Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - відповідач-1 та/або Держгеокадастр), Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛЕТРЕЙД" (далі - відповідач-2 та/або ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельний регіон" (далі - відповідач-3 та/або ТОВ "Земельний регіон") про: 
1) визнання незаконним та скасування наказу Держгеокадастру від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність" (далі - наказ від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ), яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 загальною площею 2,000 га;
2) скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Біндюгіної Мар`яни Олександрівни (далі - Приватний нотаріус) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.02.2021 № 56818856 (номер запису про право власності 40738303) щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 за ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" (код ЄДРПОУ 43546959);
3) скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Солонянської селищної ради Дніпропетровської області Андрейченко Ольги Павлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.11.2021 № 61869401 (номер запису про інше речове право 45292088) щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 за ТОВ "Земельний регіон" (код ЄДРПОУ 38432006);
4) витребування земельної ділянки природно-заповідного призначення площею 2,000 га з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953, яка розташована на території Слов`янської об`єднаної територіальної громади, з незаконного володіння ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" (код ЄДРПОУ 43546959) та ТОВ "Земельний регіон" (код ЄДРПОУ 38432006) на користь Сільради.
1.2. Позовні вимоги із посиланнями, зокрема, на положення статей 43, 44, 45, 83, 84, 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 3- 9, 25 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", статей 178, 203, 215, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 знаходиться у межах ландшафтного заказника місцевого значення "Сухий Бичок", що свідчить про її приналежність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Повноваження щодо розпорядження землями природно-заповідного фонду, які перебувають у державній власності, належать виключно Кабінету Міністрів України. Таким чином, Держгеокадастр не мав повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, наказ від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ прийнято з перевищенням наданих законом повноважень, а тому він є незаконним та підлягає скасуванню. При цьому Прокурор акцентував увагу на тому, що вимога про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України є ефективним захистом права власності.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, Дніпропетровська обласна рада рішенням від 19.03.2002 № 525-22/ХХШ затвердила перелік цінних природних територій, що резервуються для подальшої організації об`єктів природно-заповідного фонду області, до якого увійшов об`єкт природно-заповідного фонду "Сухий Бичок", розташований у Межівському районі Дніпропетровської області (додаток 2).
Відповідно до рішення Дніпропетровської обласної ради від 22.03.2006 № 768-37ЛУ "Про програму формування та розвитку національної екологічної мережі Дніпропетровської області на 2006- 2015 роки", Закону України від 24.06.2004 № 1864-ІV "Про екологічну мережу України", Закону України від 21.09.2000 № 1989-III "Про Загальнодержавну програму формування національної екологічної мережі України на 2000- 2015 роки" ландшафтний заказник місцевого значення "Сухий Бичок" входить до екомережі, яку створено на території Дніпропетровської області.
Рішенням голови Дніпропетровської обласної ради від 21.10.2011 № 179-9/VІ "Про створення об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення" на території Межівського (Синельниківського) району Дніпропетровської області створено ландшафтний заказник місцевого значення "Сухий Бичок", який розташований на території Слов`янської об`єднаної територіальної громади.
За інформацією Департаменту від 15.02.2022 № 2-960/0/261-22, отриманою на запит Першотравенської окружної прокуратури від 27.01.2022 № 04/64/1-49вих-22, скасування статусу об`єкта природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника "Сухий Бичок" та зміна його меж не відбувалася.
Земельні ділянки, розташовані в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Сухий Бичок", є землями природно-заповідного призначення, а отже, мають особливий статус.
Судами попередніх інстанцій також встановлено те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 знаходиться у межах ландшафтного заказника місцевого значення "Сухий Бичок", що підтверджується як картографічними матеріалами проекту створення заказника, так і довідкою інженера-землевпорядника/інженера-геодезиста ФОП Кошеленка Є. О. від 02.09.2022, якого постановою від 02.09.2022 було залучено як спеціаліста у кримінальному провадженні від 25.06.2021 № 42021042130000010 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 252 Кримінального кодексу України.
Разом із цим, незважаючи на особливий статус земель ландшафтного заказника "Сухий Бичок", Держгеокадастр наказом від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ затвердив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953, розташованої на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, у власність громадянина ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому, 05.02.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений Приватним нотаріусом за № 370. Згідно з вказаним договором ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" набуло право власності на земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер 1222683300:01:003:0953) на території Зорянської сільської ради Межівського району (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2273028712226), про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25.02.2021 внесено запис про право власності за № 40738303.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.10.2022 власником земельної ділянки площею 2,0 га (кадастровий номер 1222683300:01:003:0953) є ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД".
Згодом ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" передало спірну земельну ділянку в оренду ТОВ "Земельний регіон", про що свідчить договір оренди від 01.04.2021 № СМ01/04/2021-2.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди зареєстровано 24.11.2021 за № 45292088.
Вказані обставини стали підставою для звернення Прокурора до суду з позовом у цій справі про визнання незаконним та скасування наказу від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ, скасування рішень державного реєстратора та витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2023 у справі № 904/52/23 (суддя Бєлік В. Г.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 (Дармін М. О. - головуючий, судді: Чус О. В., Кощеєв І. М.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
3.2. Судові рішення аргументовані тим, що спірна земельна ділянка розташована у межах земель природно-заповідного фонду, а саме - ландшафтного заказника місцевого значення "Сухий Бичок". Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 у межах ландшафтного заказника місцевого значення свідчить про її приналежність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
Таким чином, наказ від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ прийнято з перевищенням повноважень, до того ж ще й без погодження з Департаментом, що суперечить положенням статей 20, 83, 84, 116, 122, 123, 186-1 ЗК України та порушує інтереси держави, що згідно зі статтями 16, 21 ЦК України, статтями 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання його недійсним.
Посилаючись на положення частини першої статті 155 ЗК України, частини першої статті 203, статті 215 ЦК України, місцевий господарський суд вказав, що укладені на підставі незаконного наказу від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.02.2021 між ОСОБА_1 і ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД", а також договір оренди між ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" та ТОВ "Земельний регіон" від 01.04.2021 № СМ01/04/2021-2 є недійсними відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.
Зважаючи на те, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку за ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД", а право оренди - за ТОВ "Земельний регіон", відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до статті 16 ЦК України шляхом визнання недійсним спірного наказу та витребування земельної ділянки на користь її власника.
Водночас суди виснували, що вимога Прокурора про витребування земельної ділянки природно-заповідного фонду з незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України у цьому випадку є ефективним способом захисту права власності.
3.3. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 24.02.2026 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі № 904/52/23 скасував, справу передав на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду. 
3.4. За наслідками нового розгляду справи Центральний апеляційний господарський суд постановою від 26.03.2026 ( Вінніков С. В. - головуючий, судді: Андрейчук Л. В., Демчина Т. Ю.) рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2023 у справі № 904/52/23 скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовив.
3.5. Постанова арґументована тим, що оскільки об`єкт спору належить до категорії земель, які за законом не можуть вибувати з володіння суб`єкта публічного права, належним способом захисту у цьому випадку є негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном відповідно до статті 391 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції, виконуючи вказівки Верховного Суду щодо перевірки ефективності способу захисту, констатував, що правова позиція Прокурора у цій справі базується на помилковому тлумаченні норм матеріального права в частині розмежування віндикаційних та негаторних вимог.
Відтак апеляційний господарський суд виснував, що оскільки Прокурором обрано спосіб захисту, який не відповідає характеру порушення та не призводить до ефективного відновлення прав власника, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Апеляційний господарський суд також вказав, що дослідження питань щодо точності меж ландшафтного заказника "Сухий Бичок" (шляхом проведення експертизи) та залучення до участі у справі первинного набувача ділянки ( ОСОБА_1 ) є недоцільним та не вплине на кінцевий результат розгляду справи, оскільки встановлення будь-яких фактичних обставин щодо меж ділянки не може нівелювати факт обрання Прокурором помилкового способу захисту прав. Суд не може задовольнити вимогу про витребування майна, яка суперечить правовій природі об`єкта спору.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі № 904/52/23, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду - залишити без змін. 
4.2. Прокурор наголошує, що наявні підстави касаційного оскарження постанови, що визначені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що при ухваленні рішення судом апеляційної інстанції не враховано наступні висновки Верховного Суду, викладені у:
постановах Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 367/3562/17, від 06.11.2024 у справі № 372/815/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі 924/1473/15, в яких наголошено, що посилання суду на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог;
постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, постановах Верховного Суду від 04.02.2020, 05.02.2020, 26.02.2020 за результатами розгляду справ № № 911/3897/17, 911/3523/17, 911/3738/17, 911/2325/18, 911/3315/17, 911/3150/17, 911/3310/17, 911/3574/17, 911/3148/17, 911/3577/17, 911/3311/17, 911/3579/17, відповідно до яких, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм;
постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, в якій суд касаційної інстанції зауважив, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 9901/3 81/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18;
постанові Верховного Суду від 25.02.2026 у справі № 921/16/23, в якій суд дійшов висновку, що помилкова з огляду на обставини справи юридична кваліфікація позивачем позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статті 387 ЦК України, а також формальна відмова судів попередніх інстанцій у позові через обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, призвела до неправильного вирішення справи. Проте така помилка кваліфікації може бути виправлена Верховним Судом, котрий має повноваження ухвалити своє рішення на підставі здійсненої оцінки судами першої та апеляційної інстанції доказів у справі (пункт 4.49). Згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20). З огляду на вказане Верховний Суд не обмежений посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи (пункт 4.50 постанови).
постанові Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 179/36/22, стосовно того, що спірна земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду (розташована в межах об`єктів та територій ландшафтного заказника «Приорільський»), а відтак Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не мало права розпоряджатися спірною земельною ділянкою та про незаконність фактичної зміни цільового призначення такої ділянки як земель сільськогосподарського призначення. З метою захисту порушеного права держави прокурор пред`явив у тому числі вимогу про витребування земельної ділянки. Суд прийшов до переконання, що цю вимогу прокурора слід розглядати як вимогу про повернення цієї земельної ділянки державі;
постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №143/591/20 у якій наголошено, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принісши процесуальної економії.
У контексті наведених доводів Прокурор зауважує, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, формально послався на неправильно обраний Прокурором спосіб захисту порушеного права не вирішуючи спір по суті. 
Такий формальний підхід до вирішення судом апеляційної інстанції завдань господарського судочинства, визначених статтею 2 ГПК України, мав місце унаслідок неправильного застосування цим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
4.4. ТОВ "Землетрейд" у відзиві просить відмовити в задоволенні касаційної скарги Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 904/52/23. Залишити без змін постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 904/52/23.
4.5. ТОВ "Земельний регіон" у відзиві просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 904/52/23 - залишити без змін.
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувану постанову в межах вимог касаційної скарги.
5.3. У цій справі з урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі, спірним є питання лише щодо обраного способу захисту порушеного права та, відповідно, можливості/неможливості задоволення цього позову.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). 
Зміст права власності розкриває стаття 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Тобто зміст права власності становить "тріаду" повноважень, а саме: право володіння "jus possidendi", право користування "jus utendi" і право розпорядження "jus abutendi".
Право володіння - це правомочність власника, яка полягає в тому, що власник має право фактично володіти своєю річчю, тобто реальну можливість здійснення безпосереднього володарювання над нею. Цю правомочність власник може здійснювати не лише одноособово, а й передавати право володіння іншим особам, зберігаючи при цьому право власності на річ. Право користування полягає в тому, що власник має право вилучити з речі її корисні якості, одержувати доходи і прирощення від неї. Власник вправі відступити право користування іншим особам, зберігаючи за собою право власності. Право розпорядження - в тому, що власник може визначити правову долю речі, тобто відчужувати усіма дозволеними способами на користь інших осіб тощо. Здійснення права розпорядження річчю не повинне суперечити закону. Здійснення цієї правомочності власник може передати іншим особам.
Отже, право власності - це основне речове право, зміст якого складають повноваження (права) власника щодо володіння, користування і розпорядження належним йому майном, і таке право належить також державі. Тобто державі як власнику майна належить повноваження щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном, яке вона здійснює через відповідний уповноважений орган. У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими її учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Держава в особі відповідного органу як власник відповідного майна вправі приймати рішення щодо такого майна, а отже, і здійснювати захист свого права власності у випадку його порушення. Обмеження такого права на захист є недопустимим.
За положенням частин першої, другої статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Разом з цим, варто звернути увагу на те, що у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та інших нормативно-правових актів України заборонено.
Велика Палата також виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов.
Як убачається з матеріалів справи та установили суди попередніх інстанцій, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 знаходиться у межах ландшафтного заказника місцевого значення "Сухий Бичок", що підтверджується як картографічними матеріалами проекту створення заказника так і довідкою інженера-землевпорядника/інженера-геодезиста ФОП Кошеленка Є. О. від 02.09.2022, залученого постановою від 02.09.2022 як спеціаліста у кримінальному провадженні № 42021042130000010 від 25.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 252 Кримінального кодексу України.
У контексті наведеного колегія суддів зауважує, що у постановах Верховного Суду від 09.01.2025 у справі № 709/480/23, від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, від 26.02.2020 у справі № 911/3315/17, від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19 викладено висновки, стосовно того, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що узгоджується з положеннями частини четвертої статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", а неналежне оформлення земельної ділянки не змінює її цільового призначення як віднесеної до земель природно-заповідного фонду і не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 910/14803/17, від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18, зазначено, що незавершення технічної процедури встановлення меж національного природного парку як об`єкта природно-заповідного фонду, не змінює цільового призначення земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду.
З урахуванням викладеного Верховний Суд зауважує, що після прийняття рішення уповноваженим органом про оголошення / створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, земельні ділянки, які знаходяться в межах такої території, належать до категорії земель природно-заповідного фонду відповідно до імперативних вказівок приписів статей 3, 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України". При цьому режим земельних ділянок у межах оголошених / створених територій природно-заповідного фонду насамперед визначається тим, що вони розташовуються в межах таких об`єктів і територій, а тому мають особливий режим відповідно до законодавства. 
Отже, як вірно вказали суди попередніх інстанцій, розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953 у межах ландшафтного заказника місцевого значення свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. 
Водночас, як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД".
Передаючи цю справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у своїй постанові від 24.02.2026 у справі № 904/52/23 вказав на необхідність надання судом апеляційної інстанції оцінки кожному належному, допустимому та достовірному доказу, а також кожному арґументу, викладеному учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. При цьому, касаційний господарський суд звернув увагу на те, що доводи ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" щодо неправильно обраного Прокурором способу захисту залишилися без правової оцінки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.02.2026 у справі № 904/52/23, при новому апеляційному розгляді правильно встановивши усі обставини справи, зокрема, незаконність передачі спірної земельної ділянки у приватну власність, що суперечить нормам чинного законодавства, безпідставно відмовив у задоволенні вимоги Прокурора, спрямованої на повернення земельної ділянки відповідній територіальній громаді.
Зокрема, суд апеляційної інстанцій залишив поза увагою правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц та Верховним Судом у постанові від 25.02.2026 у справі № 921/16/23 на які посилався суд касаційної інстанції направляючи справу на новий розгляд, в яких серед іншого вказано, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20). З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд не зв`язаний посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи.
Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц, 22.09.2020 у справі № 127/18934/18).
Отже, у цьому випадку помилкова з огляду на обставини справи юридична кваліфікація Прокурором позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статті 387 ЦК України, а також формальна відмова апеляційного господарського суду у позові через обрання Прокурором неефективного способу захисту порушеного права, призвела до неправильного вирішення справи. Проте така помилка кваліфікації може бути виправлена Верховним Судом, котрий має повноваження ухвалити своє рішення на підставі здійсненої оцінки судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі.
Зі спірних правовідносин у даній справі вбачається, що суд у межах розгляду заявленого позову не позбавлений можливості захистити ті права, які були порушенні, обмежившись частковим задоволенням позову.
Наведене узгоджується із висновками викладеним у постанові Верховного Суду від 25.02.2026 у справі № 921/16/23.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що незважаючи на державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, володіння та розпорядження останньою держава як власник не втратила. Водночас, установивши, що мета цього позову спрямована на усунення перешкод щодо користування держави, яка не втратила володіння та розпорядження спірною земельною ділянкою, Верховний Суд розглядає вимогу про її витребування як вимогу про повернення земельної ділянки за правилами негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України.
Подібні за змістом правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц та постановах Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 367/3562/17, від 06.11.2024 у справі № 372/815/18, на які посилається Прокурор у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
При цьому як обґрунтовано посилається Прокурор у касаційній скарзі та безпідставно відхилив ці доводи суд апеляційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц щодо спору стосовно земельної ділянки природо-заповідного фонду зазначила про те, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. У цій справі позов також було заявлено, зокрема, про витребування цієї земельної ділянки і як вказала Велика Палата Верховного Суду за обставинами справи мета позивача була спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді), який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду). З цих підстав Велика Палата Верховного Суду розглянула вимогу витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді за правилами негаторного позову.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом повернення спірної земельної ділянки відповідній територіальній громаді.
Разом з тим, Верховний Суд не може погодитись із обґрунтованістю позову Прокурора в решті позовних вимог, у тому числі в частині необхідності визнання незаконними та скасування наказу від 04.01.2021 № 4-128/15-21-СГ на підставі якого спірну земельну ділянку було оформлено за ОСОБА_1 , який відчужив земельну ділянку на користь ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД". 
Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. Однак, беручи до уваги те, що оскаржуваний наказ не стосується ТОВ "ЗЕМЛЕТРЕЙД" як останнього набувача земельної ділянки, визнання його незаконним та скасування, не призведе до відновлення порушеного права відповідної територіальної громади. За таких обставин у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, з мотивів викладених у цій постанові.
Не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і скасування спірних рішень державного реєстратора (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц та Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 367/3562/17, від 06.11.2024 у справі № 372/815/18.
З наведених раніше мотивів колегія суддів відхиляє необґрунтовані доводи відповідачів, викладені у відзивах на касаційну скаргу.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. Згідно із частиною першою статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
6.3. За наведених обставин висновок суду апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову повністю не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України.
6.4. Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підтвердилася під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає частому задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у відповідній частині позовних вимог.
Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 904/52/23 скасувати в частині та ухвалити нове рішення у цій частині, позов задовольнити частково.
Повернути Слов`янській об`єднаній територіальній громаді в особі Слов`янської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області земельну ділянку площею 2,000 га з кадастровим номером 1222683300:01:003:0953, яка розташована на території Слов`янської об`єднаної територіальної громади.
В решті постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 у справі № 904/52/23 залишити без змін, з мотивів викладених у цій постанові.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ