Справа № 521/2683/25
Номер провадження № 2/521/385/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

20 травня 2026 року         м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Ганошенка С.А.,
за участю секретаря судового засідання Папінян В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Одесі, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Ланіної В.І., Регіонального сервісного центру МВС, приватного нотаріуса Смірнової Н.С., Головного управління Держгеокадастру про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, переведення прав та обов`язків покупця, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 19.02.2025 року звернувся до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та переведення прав і обов`язків покупця, визнання особистим майном, визнання спільним сумісним майном, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, посилаючись на те, що 13.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл, Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області був зареєстрований шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 384.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2023 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу у справі № 521/19849/22, було задоволено, і шлюб було розірвано.
В період перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , позивач працював на суднах іноземного флоту та отримував значні доходи. За твердженням позивача, саме за рахунок цих коштів у подальшому набувалося нерухоме майно, частина якого оформлялася не на нього, а на інших осіб, зокрема на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідачка ОСОБА_2 усі роки перебувала у відпустці по догляду за дітьми, та не мала самостійного заробітку на достатньому рівні. Утриманням сім`ї повністю займався позивач - ОСОБА_1 .
За роки спільного життя з ОСОБА_2 за кошти, які були зароблені позивачем, на його думку, було придбано наступне майно:
- 28.04.2012 року – двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу № 851, від 28.04.2012 року;
- 17.04.2013 року - транспортний засіб, CHEVROLET CRUZE, 2012 року випуску, сірого кольору, (VIN- НОМЕР_1 : НОМЕР_2 ), державний реєстраційний номер: НОМЕР_3 ;
- 31.05.2013 року - двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м., (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року);
- 25.12.2015 року - транспортний засіб, КІА PICANTO, 2015 року випуску, придбаний в торгівельній організації, який ввезено з-за кордону тип авто: легковий, (VІN:КNАВХ512ВGТО61775);
- 01.02.2018 року - квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 77, 3 кв.м. (договір купівлі-продажу №: 183, від 01.02.2018 року);
- 26.12.2022 року - житловий будинок АДРЕСА_4 , (договір купівлі-продажу від 26.12.2022 року серії НСТ, № 989);
- 24.05.23 року, земельна ділянка: кадастровий № 5120686900:02:002:0334, площею 0,25 га, право власності набуте 24.05.2023 року;
Крім того, було накопичено грошових коштів у розмірі 90000,00 (дев`яносто тисяч) доларів США.
Отже, як зазначає позивач з викладених обставин вбачається, що відповідачі на його думку умисно позбавили його належного йому майна, та як в наслідок таких дій, на його думку, порушені були його права та інтереси.
Справа передана на розгляд судді Малиновського районного суду м. Одеси Ганошенку С.А. - 20.02.2025 року.
Ухвалою суду від 20.02.2025 року позов залишено без руху, та надано час для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 20.03.2025 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна, Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, приватний нотаріус Подільського районного нотаріального округу Одеської області Смірнова Наталія Станіславівна, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання договорів купівлі-продажу недійними та переведення прав і обов`язків покупця, визнання особистим майном, визнання спільним сумісним майном, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, та призначено до розгляду справи в загальному позовному порядку та провести підготовче судове засідання в залі засідань № 209, в приміщенні Малиновського районного суду м. Одеси за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 1А, о 12 годині 00 хвилин «16» квітня 2025 року. В підготовче засідання викликати сторони.
В зв`язку із набранням чинності 25.04.2025 року Закону України від 26.02.2025, № 4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», Малиновський районний суд міста Одеси перейменовано на Хаджибейський районний суд міста Одеси.
12.06.2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Миколюка А.П. через підсистему “Електронний суд” надійшов відзив, у якому зазначається про наступне.
Від так, ОСОБА_2 визнає той факт, що 13.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 384.
Від шлюбу у подружжя є спільні неповнолітні діти: син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Малиновського районного суду № 521/19849/22, що набрало чинності 21.12.2023 року, шлюб було розірвано. ОСОБА_2 частково визнала позовні вимоги в частині, щодо здійснення поділу спільного сумісного нерухомого майна подружжя таким чином, а саме, шляхом поділу квартири АДРЕСА_2 у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 не заперечує той факт, що позивач по справі багато та сумлінно працював, але ОСОБА_2 теж працювала, і з 17.07.2014 року є приватним підприємцем, (реєстраційний номер платника єдиного внеску: 10000000227090; дані про клас професійного ризику виробництва платника єдиного внеску за основним видом його економічної діяльності: 5; Код КВЕД 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах), а до того часу, як ОСОБА_2 почала займатись підприємницькою діяльність, вона працювала та мала теж дохід, що підтверджується довідкою з податкової інспекції, згідно якої, сума одержаного доходу ОСОБА_2 складає: за 2015 рік - 968 667,00 грн.; за 2016 рік - 995 601,00 грн.; за 2017 рік - 985 451,00 грн.; за 2018 рік - 977 640,78 грн.; за 2019 рік - 964 386,00 грн.; за 2020 рік - 783 923,00 грн.; за 2021 рік - 1 209 336,00 грн. Крім того, спільні діти син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітня донька - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають вади зі здоров`ям. Також відповідач звертає увагу, на той факт, що позивач у своєму позові посилається на те, що він набував у власність нерухоме майно за рахунок коштів зароблених до шлюбу та майна, зареєстрованого на його батьків та проданого та в подальшому для інвестування в придбання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 43,9 кв.м. Однак позивач не повідомив про той факт, що ці кошти були витрачені ОСОБА_1 та його батьками на придбання комерційної нерухомості площею 240 кв.м. вартістю 210 000 доларів США, розташованої у АДРЕСА_6 , що підтверджується відповідним договором.
Щодо транспортного засобу, відповідач повідомляє про те, що т/з CHEVROLET CRUZE, 2012 р.в., (VIN- код: НОМЕР_4 , державний номерний знак - НОМЕР_3 ), вона визнає, що зазначений транспортний засіб є їх спільною сумісною власністю, та не заперечує проти користування зазначеним вище автомобілем позивачем та передачі його у повну власність позивача за умови сплати грошової компенсації половини його вартості. Але разом з тим, позивач та його представник таких вимог у судових засіданнях не заявляли, неодноразово ознайомлювалися з матеріалами справи і не були позбавлені судом свого права на зміну обсягу позовних вимог.
Щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 43,9 кв.м., то ОСОБА_2 повністю підтверджує той факт, що квартира була придбана її батьками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Отже, відповідач ОСОБА_2 не заперечує той факт щодо здійснення поділу квартири АДРЕСА_2 у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнає той факт що автомобіль CHEVROLET CRUZE, 2012 р.в., набутого 17.04.2013 року, сірого кольору, (VIN-код: НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_3 , є їх спільною сумісною власністю та не заперечує проти користування зазначеним вище автомобілем позивачем та передачі його у повну власність позивача за умови сплати грошової компенсації половини його вартості.
У решті позовних вимог відповідач просить суд відмовити.
У підготовче судове засідання 08.10.2025 року з`явились: представник позивача – адвокат Шкода В.М., та представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокат Миколюк А.П.
Представник позивача – адвокат Шкода В.М. заявила клопотання про витребування доказів, а саме:
- від ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 копію договору купівлі-продажу на транспортний засіб: CHEVROLET CRUZE, 2012 року випуску, сірого кольору, двигун НОМЕР_6 об`ємом, вага – 1576, тип дії: вторинна реєстрація тз, придбаного в торгівельній організації, тип авто: легковий, тип кузова: Хетчбек-в, VIN-код: НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер: НОМЕР_3 .
- від ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 копію договору купівлі-продажу реєстраційний номер 851 від 28.04.2018 року на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 43,9 кв.м.
- від ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 копію договору купівлі-продажу, серія 183, виданий 01.02.2012 року на квартиру, що Документ сформований в системі «Електронний суд» 28.07.2025 8 розташована за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 77,3 кв.м.
- від ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 копію реєстраційної справи на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 75,1 кв.м.
- від ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 копію договору купівлі-продажу, бланки НСТ 480008-480010, серія та номер: 989, виданий 26.12.2022 року житлового будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 88,4 кв.м.
Ухвалою суду від 08.10.2025 року зазначені докази були витребувані, та долучені до матеріалів справи.
У підготовче судове засідання 16.04.2025 року з`явились: представник позивача – адвокат Шкода В.М., представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвокат Миколюк А.П, у ході якого представник позивача – адвокат Шкода В.М. заявила клопотання про витребування доказів, а саме:
- з Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області (ЄДРПОУ: 40112139, 65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5) інформацію та копію договору купівлі-продажу на транспортний засіб: CHEVROLET CRUZE, 2012 року випуску, сірого кольору, двигун НОМЕР_6 об`ємом, вага - 1576, тип дії: вторинна реєстрація тз, придбаного в торгівельній організації, тип авто: легковий, тип кузова: Хетчбек-в, VIN- НОМЕР_1 : НОМЕР_9 , державний реєстраційний номер: НОМЕР_3 ;
- від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни ( АДРЕСА_10 ) копію договору купівлі-продажу реєстраційний номер 851 від 28.04.2018 року на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 43,9 кв.м.;
- від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни ( АДРЕСА_10 ) копію договору купівлі-продажу, серія 183, виданий 01.02.2012 року на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 77,3 кв.м.;
-з Реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області (67801, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Суворова, 2-а) копію реєстраційної справи на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 75,1 кв.м.;
- від приватного нотаріуса Продільського районного нотаріального округу , Одеська область Смірнової Наталії Станіславівни (Одеська обл., Подільський р., м. Балта, 66101, вул. Любомирська, 270-А) копію договору купівлі-продажу, бланки НСТ 480008- 480010, серія та номер: 989, виданий 26.12.2022 року житлового будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 88,4 кв.м.;
-з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (65078, м. Одеса, вул. Космонавтів, 34) витяг на земельну ділянку: кадастровий номер: 2120686900:02:002:0334, площею 0,25 га, право власності набуте 24.05.2023 року.
Ухвалою суду від 16.04.2026 року були витребувані зазначені докази, та долучені до матеріалів справи. Представник відповідача не заперечував проти клопотання сторони позивача щодо витребування зазначених доказів.
15.04.2025 року від представника третьої сторони -Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Степко Е.В., через підсистему “Електронний суд” надійшли пояснення, у яких зазначається наступне.
В Державному земельному кадастрі наявні відомості щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5120686900:02:002:0334, площею 0,2500 га, категорія земель – Землі житлової та громадської забудови, цільове призначення 02.01 “Для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)”, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації земельної ділянки – 15.09.2022. Згідно даних Державного фонду документацій із землеустрою та оцінки земель у секторі наявна Технічна документація на земельну ділянку з кадастровим номером 5120686900:02:002:0334 «Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_10 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 », код документації із землеустрою та оцінки земель 2023МФ18ОДБТ000062. В порядку взаємообміну від органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру надійшла інформація про реєстрацію 24.05.2023 права власності з кадастровим номером 5120686900:02:002:0334 на вказану земельну ділянку за ОСОБА_4 .
07.11.2025 року через підсистему “Електронний суд” надійшло пояснення третьої особи -Головного сервісного Центру МВС щодо позовних вимог та відзиву, у якому зазначається наступне.
За перевіркою Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на час складання цих пояснень, стосовно автомобіля, вказаного в прохальній частині позову, встановлено, що транспортний засіб марки CHEVROLET модель CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору, 17.04.2013 був зареєстрований за ОСОБА_2 з правом користування за ОСОБА_3 , на підставі довідки-рахунку № ДПІ829633 від 17.04.2013, та видано державні номерні знаки НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_10 . Станом на 04.10.2025 року зазначений транспортний засіб належить ОСОБА_2 , обмеження на транспортний засіб в ЄДР ТЗ відсутні.
У підготовче судове засідання 28.01.2026 року з`явились: представник позивача – адвокат Шкода В.М., відповідач ОСОБА_2 , та представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвокат -Миколюк А.П. Представники сторін заявили спільне клопотання про закриття підготовчого засідання та призначення цивільної справи до розгляду по суті. Відповідач ОСОБА_2 підтримала зазначене клопотання. Інші особи повідомлялися належним чином, у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за відсутності їхніх представників.
Ухвалою суду від 28.01.2026 року було закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна, Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, приватний нотаріус Подільського районного нотаріального округу Одеської області Смірнова Наталія Станіславівна, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання договорів купівлі-продажу недійними та переведення прав і обов`язків покупця, визнання особистим майном, визнання спільним сумісним майном, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та призначено справу до судового розгляду по суті о 12 годині 30 хвилин «17» лютого 2026 року у залі суду № 209 в приміщенні Хаджибейського районного суду м. Одеси.
Сторони неодноразово надсилали клопотання про відкладення судових засідань, великий об`єм матеріалів справи, у зв`язку з цим, датою складення повного тексту судового рішення є 01.06.2026 року.
Суд дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що дана заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Спір між сторонами виник з приводу визнання договорів купівлі-продажу недійсними та переведення прав і обов`язків покупця, визнання особистим майном, визнання спільним сумісним майном, поділу спільно нажитого майна подружжя та визнання права власності, який в свою чергу регулюється і нормами Сімейного Кодексу України.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл, Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області був зареєстрований шлюб, про що було складено відповідний актовий запис №384, та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_11 30.05.2019 року (повторно).
14.11.2023 року рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу у справі № 521/19849/22, було задоволено, і шлюб було розірвано.
Від шлюбу у подружжя народились спільні діти: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_12 від 19.01.2011 року та донька - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_13 від 16.06.2016 року.
В період перебування у шлюбі з відповідачкою - ОСОБА_2 позивач працював на суднах іноземного флоту та отримував значні доходи, що підтверджується контрактами працевлаштування моряка (трудовими угодами) від, 12.05.2017 року, від 12.05.2017 року, від 05.01.2018 року, від 05.03.2018 року, від 06.07.2018 року, від 09.10.2018 року, та 19.04.2019 року, а також контрактами найму моряка від 22.10.2016 року, та даними про виплату йому заробітної плати за період з 01.11.2016 року 30.10.2016 року, з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року з 01.01.2017 року по 12.01.2017 року, з 09.01.2018 року по 31.01.2018 року, з 01.03.2018 року по 31.03.2018 року, з 01.02.2018 року по 28.02.2018 року, з 01.04.2018 року по 14.04.2018 рок уз 10.07.2018 року по 31.07.2018 року, з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року, з 01.09.2018 року по 31.09.2018 року, з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року, що не спростовується відповідачами, виписками за період з 01.10.2016 року по 30.01.2017 року. 
Від так, за твердженням позивача, саме за рахунок цих коштів у подальшому набувалося нерухоме майно, частина якого оформлялася не на нього, а на інших осіб, зокрема на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що є батьками ОСОБА_2 .
Але разом з тим, суд зазначає, що надані докази фінансових надходжень від позивача відбулися значно пізніше ніж купівля вказаної нерухомості.
Крім того сторона позивача не надала суду доказів отримання і накопичення коштів саме відповідачами.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_2 не заперечує той факт, що позивач по справі був працевлаштований, але ОСОБА_2 теж була працевлаштована, а саме з 17.07.2014 року по 12.10.2021 року була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, та мала відповідний дохід, що підтверджується довідкою про доходи фізичної особи-платника єдиного податку №611/АП/15-32-53-19 від 12.09.2023 року, виданою Малиновською державною податковою інспекцією ГУ ДПС в Одеській області згідно якої, сума одержаного доходу ОСОБА_2 складає: за 2015 рік -968 667,00 грн.; за 2016 рік - 995 601,00 грн.; за 2017 рік - 985 451,00 грн.; за 2018 рік - 977 640,78 грн.; за 2019 рік - 964 386,00 грн.; за 2020 рік - 783 923,00 грн.; за 2021 рік - 1 209 336,00 грн.
Отже, як вбачається з наданих доказів відповідачем ОСОБА_2 теж мала власний дохід як приватний підприємець (значні суми за період з 2015–2021 рр.).
Таким чином, суд не погоджується із твердженнями позивача, що лише він утримував сім`ю, оскільки такі висновки суперечать наявним матеріалам справи.
Так, 20.05.2026 року у судовому засіданні представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 , довіряючи своїй дружині, неодноразово передавав їй значні суми грошових коштів, оскільки вона повідомляла про необхідність термінового придбання житла для сім`ї. Позивач, зі слів його представника, не перевіряв юридичне оформлення відповідних правочинів, не з`ясовував, на чиє саме ім`я оформлюється майно, оскільки був переконаний, що воно набувається в інтересах сім`ї та фактично за його кошти.
Суд критично відноситься до зазначеного аргументу, оскільки позивачем не надано суду переконливих доказів та не доведено факт передачі значних сум, у тому числі і грошових коштів відповідачці, а також доказів накопичення грошових коштів у сумі 90000 доларів США.
Щодо аргументів та доводів позивача, зокрема: визнати окремі договори купівлі-продажу недійсними, перевести на нього права та обов`язки покупця, визнати частину майна його особистою приватною власністю, іншу частину – спільною сумісною власністю подружжя, а також здійснити поділ такого майна, суд виснує про наступне.
Щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв.м., суд зазначає, що зазначена квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу № 851, від 28.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.06.2023 року.
Щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м. (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року), суд зазначає про наступне.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м. (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року) належить на праві власності ОСОБА_2 .
Крім того, судом встановлено що житловий будинок АДРЕСА_4 , (договір купівлі-продажу від 26.12.2022 року серії НСТ, № 989) згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_4 .
Квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 77, 3 кв.м. (договір купівлі-продажу №: 183, від 01.02.2018 року) згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_4 .
Земельна ділянка: кадастровий №:5120686900:02:002:0334, площею 0,25 га, право власності набуте 24.05.2023 року згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_4 .
Отже, в ході дослідження матеріалів справи встановлено, що серед вищезазначеного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя належить - двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м.,(рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Щодо рухомого майна, а саме транспортного засобу - CHEVROLET CRUZE, 2012 року випуску, сірого кольору, (VIN- НОМЕР_1 : НОМЕР_2 ), державний реєстраційний номер: НОМЕР_3 суд виснує про наступне.
Від так, судом встановлено, що транспортний засіб марки CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору, 17.04.2013 року був зареєстрований за ОСОБА_2 з правом користування за ОСОБА_3 , на підставі довідки-рахунку № ДПІ829633 від 17.04.2013 року, видано державні номерні знаки НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_10 . Станом на 04.10.2025 року зазначений транспортний засіб належить ОСОБА_2 , обмеження на транспортний засіб в ЄДР ТЗ відсутні, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, наданої Регіональним сервісним центром МВС в Одеській області від 10.04.2025 року (№31/15-3772).
Проте, суд не вважає за необхідне надавати оцінку позовним вимогам в частині щодо припинення права власності ОСОБА_3 шляхом визнання частково недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу транспортного засобу CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору року випуску від 17.04.2013 року та визнання його спільним сумісним майном подружжя, виходячи з наступного.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем заявлено вимоги щодо визнання частково недійсним правочину стосовно зазначеного транспортного засобу, переведення прав покупця та подальшого поділу цього майна як такого, що, на думку позивача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Разом із тим суд звертає увагу, що відповідні вимоги стосовно зазначеного транспортного засобу, які заявлені позивачем до ОСОБА_3 , не підтверджені належними та допустимими доказами того, що транспортний засіб CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору, який лише на думку позивача зареєстрований за ОСОБА_3 або належить йому на праві власності.
На підтвердження зазначених позовних вимог щодо належності, у тому числі права власності на транспортний засіб CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору, саме ОСОБА_3 позивачем не надано до суду підтверджуючих документів, а саме - свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, договору купівлі-продажу, на підставі яких виникло право власності саме у ОСОБА_3 на зазначений автомобіль.
За таких обставин суд позбавлений можливості надати оцінку позовним вимогам про припинення права власності, переведення прав покупця або поділ зазначеного транспортного засобу CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору, який зареєстрований за ОСОБА_3 або належить йому на праві власності, оскільки саме існування у відповідача ОСОБА_3 права власності на спірний автомобіль належними та допустимими доказами не підтверджено.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме сторона, яка посилається на певну обставину як на підставу своїх вимог, повинна її довести. Позивач, заявляючи вимоги щодо майна, яке, на його думку, належить відповідачу, повинен був надати суду докази належності такого майна саме цьому відповідачу.
Оскільки таких доказів суду не надано, вимоги в частині транспортного засобу CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору - є недоведеними та не можуть бути предметом самостійного їх задоволення.
При цьому суд зазначає, що відсутність доказів належності транспортного засобу відповідачу виключає можливість як переведення прав покупця, так і визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя чи його поділу в межах даної справи.
Таким чином, позовні вимоги в частині припинення права власності у ОСОБА_3 та визнання спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_11 щодо транспортного засобу CHEVROLET CRUZE 1796, 2012 р.в., кузов № НОМЕР_4 , сірого кольору, задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Крім того позивач не був обмежений судом у поданні заяви про збільшення своїх позовних вимог, хоча такою можливістю при розгляді справи не скористався.
Згідно із ч. 4 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідач проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що спірні договори укладені відповідно до вимог закону, посвідчені нотаріально, правові наслідки їх укладення настали, а доводи позивача про формальний характер набуття майна третіми особами належними та допустимими доказами не підтверджені. Також відповідач вказувала, що позивач не довів ані факту передачі коштів саме продавцям спірного майна, ані існування домовленостей щодо набуття цього майна в його інтересах.
Отже судом встановлено та сторонами у справі не спростовано той факт, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м. (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року), належить на праві власності ОСОБА_2 .
Щодо накопичених грошових коштів у розмірі 90000,00 (дев`яносто тисяч) доларів США суд критично ставиться до тверджень позивача, що зазначені кошти були накопичені саме за час відряджень ОСОБА_1 , та передавались на зберігання батькові дружини – ОСОБА_3 , оскільки зазначені обставини взагалі не знайшли свого підтвердження серед доказів, які є в матеріалах справи.
Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази в сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Передусім суд виходить із того, що предметом доказування у цій справі є не лише сам факт перебування сторін у шлюбі та одержання позивачем доходів у відповідний період, а значно ширше коло обставин, а саме: джерело набуття спірного майна, правова природа коштів, за рахунок яких воно було придбане, наявність або відсутність домовленостей між сторонами щодо набуття такого майна в інтересах позивача, а також наявність правових підстав для втручання суду у правочини, укладені з третіми особами.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може підміняти собою сторону у доказуванні та будувати висновки виключно на припущеннях, внутрішньому переконанні сторони чи загальному припущенні про ймовірність певного розвитку подій.
Позовні вимоги в частині визнання договорів купівлі-продажу недійсними та переведення прав покупця позивач обґрунтовує тим, що спірне майно фактично було придбане за його кошти, однак оформлене на інших осіб формально. Проте сам по собі факт отримання позивачем значного доходу під час роботи на суднах іноземного флоту не є автоматичним доказом того, що саме ці кошти були використані для придбання конкретних об`єктів нерухомого майна, тим більше — що покупцями за договорами фактично були не ті особи, які зазначені у правочинах.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що за роки спільного життя з ОСОБА_2 за кошти, які були зароблені позивачем було придбано зазначене майно, з наданих сторонами доказів про трудову діяльність вбачається, що під час перебування у шлюбі і позивач, і відповідач були працевлаштовані та мали значний дохід.
Слід зазначити, що доказів, які б спростовували факт що під час їх спільного життя з ОСОБА_2 за кошти, які були зароблені позивачем було придбано зазначене майно до суду надано не було, як і належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували факт передачі позивачем грошових коштів, а саме продавцям спірного майна, а також наявності домовленості між позивачем, відповідачкою та третіми особами, щодо оформлення спірного майна на інших осіб лише формально або укладення фіктивних договорів купівлі-продажу спірного майна, спрямованості волевиявлення сторін правочинів на приховування іншого, ніж прямо визначено у договорах, правового результату.
Наявні у справі пояснення позивача та його представника про те, що грошові кошти передавалися дружині на придбання житла, самі по собі не є достатніми для висновку про недійсність укладених договорів чи про те, що покупцем майна фактично був саме позивач. Пояснення сторони підлягають оцінці судом нарівні з іншими доказами, однак не можуть замінити собою належну доказову базу там, де йдеться про втручання у вже оформлені та нотаріально посвідчені майнові права інших осіб.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. 
Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Частина шоста статті 81 ЦПК України прямо передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ця процесуальна вимога має принципове значення саме для даної категорії спорів, оскільки вимоги про недійсність правочинів і переведення прав покупця безпосередньо спрямовані на зміну вже існуючого цивільно-правового стану та втручання у право власності інших осіб.
Подібний підхід узгоджується і з правовими висновками Верховного Суду. Так, у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 522/10242/16-ц зазначено, що сам по собі факт наявності у особи коштів або можливості придбати майно не є беззаперечним доказом того, що саме ця особа є фактичним покупцем такого майна. Аналогічно у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18 звернуто увагу на те, що недійсність договору не може ґрунтуватися на припущеннях та повинна бути доведена належними доказами. 
Цивільне судочинство ґрунтується на стандарті доказування balance of probabilities.
Це означає, що обставина вважається доведеною тоді, коли на підставі наданих доказів її існування є більш імовірним, ніж її відсутність.
Разом з тим надані позивачем докази не дозволяють зробити висновок про більшу імовірність того, що саме за його кошти було придбано спірне майно.
Отже стандарт доказування у даній справі позивачем не виконано.
Оцінюючи доводи позивача у цій частині, суд доходить висновку, що вони не підтверджені достатніми, належними та допустимими доказами, а тому вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та про переведення прав і обов`язків покупця задоволенню не підлягають.
Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 567/1042/22 зазначив: доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не доведено: фіктивність правочинів, недійсність договорів, відсутність волевиявлення сторін, тощо.
Суд також виходить із того, що цивільне судочинство спрямоване на захист порушеного права, а не на перегляд життєвих рішень сторін.
Навіть у випадку, якщо одна із сторін вважає укладений правочин економічно невигідним або несправедливим, це саме по собі не може бути підставою для втручання суду у право власності інших осіб.
Відсутність належних доказів порушення права позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Разом з тим інший правовий режим має майно, набуте сторонами у період шлюбу без участі третіх осіб як формальних набувачів, якщо відсутні належні докази того, що таке майно набуте за особисті кошти одного з подружжя або на іншій підставі, яка виключає режим спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, хто з них мав самостійний дохід. Норма статті 60 СК України закріплює презумпцію спільності майна, набутого у шлюбі. Така презумпція є спростовуваною, однак тягар доведення обставин, які її спростовують, покладається на того з подружжя, хто на це посилається.
Правова позиція щодо презумпції спільності права власності подружжя неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Так, у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц зазначено, що саме по собі придбання майна під час шлюбу створює презумпцію належності такого майна подружжю на праві спільної сумісної власності. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Крім того, у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно суд повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати джерело і час його придбання та враховувати, що спільною сумісною власністю може бути будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, на ім`я кого з них воно придбане, якщо інше не встановлено законом або договором.
Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 була набута сторонами під час шлюбу. Належних доказів того, що зазначений об`єкт був придбаний виключно за особисті кошти одного з подружжя, у справі не надано. Так само не подано належних доказів існування правових підстав для визнання цього об`єкта особистою приватною власністю одного з подружжя, тим більш вказана обставина визнається обома сторонами.
Посилання сторін на різний обсяг доходів саме по собі не змінює правового режиму такого майна. За змістом сімейного законодавства вирішальним є не арифметичне співвідношення доходів подружжя, а факт набуття майна в період шлюбу та відсутність доказів, що таке майно вибуває з-під режиму спільної сумісної власності.
Суд також зауважує, що відповідачка ОСОБА_2 з 17 липня 2014 року здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, що підтверджується наявними у справі доказами. Ця обставина свідчить про наявність у неї самостійного джерела доходів та додатково спростовує доводи про очевидну неможливість набуття нею майна без виключного фінансування з боку позивача. Водночас сам факт отримання відповідачкою доходів не виключає застосування презумпції спільності майна, а лише підтверджує відсутність виняткових підстав для визнання відповідного майна особистою приватною власністю одного з подружжя.
За таких обставин суд доходить висновку, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частках.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, шлюбним договором або якщо відсутні виняткові обставини, які дають підстави для відступу від принципу рівності часток.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності таких виняткових обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя у зазначеному майні. Тому спірна квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. Разом з тим при вирішенні питання про сплив позовної давності суд зобов`язаний враховувати спеціальне законодавче регулювання перебігу відповідних строків у період дії карантину та воєнного стану.
Законами України № 540-IX та № 731-IX на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з поширенням COVID-19, перебіг окремих строків, у тому числі строків звернення за судовим захистом, був законодавчо врегульований з урахуванням обмежень, пов`язаних із карантином. Крім того, пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено особливості перебігу позовної давності на період дії воєнного стану.
З урахуванням зазначеного, а також беручи до уваги момент виникнення спірних правовідносин, характер заявлених вимог та періоди дії спеціального правового регулювання, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні достатні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності як самостійної підстави для відмови у позові.
Суд вважає за необхідне окремо зазначити, що у цій справі існує необхідність чіткого розмежування двох різних груп вимог.
Перша група вимог стосується втручання у правочини, укладені з третіми особами, та зміни вже набутого ними правового статусу власників. Такі вимоги потребують особливо високого стандарту доказування, оскільки пов`язані з обмеженням права власності інших осіб. Саме в цій частині позивач не виконав свого обов`язку зі доказування.
Друга група вимог стосується поділу майна між подружжям. У цій частині діє презумпція спільності майна, набутого у шлюбі, і саме сторона, яка заперечує спільний характер такого майна, повинна довести інше. Оскільки щодо квартири АДРЕСА_2 таких доказів суду не подано, цей об`єкт підлягає визнанню спільною сумісною власністю та поділу між сторонами.
Враховуючи викладене, на підставі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості, достатності, об`єктивності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із норм права, що врегульовують дані правовідносини, з огляду на те, що позивачем не доведено факт одностороннього утримання сім`ї, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Ланіної В.І., Регіонального сервісного центру МВС, приватного нотаріуса Смірнової Н.С., Головного управління Держгеокадастру про: визнання договорів купівлі-продажу недійсними, переведення прав та обов`язків покупця, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними, переведення прав та обов`язків покупця, визнання окремого майна особистою приватною власністю та інших похідних вимог — задоволенню не підлягають, а в частині вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділу між сторонами — позов необхідно задовольнити.
За таких обставин позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Ланіної В.І., Регіонального сервісного центру МВС, приватного нотаріуса Смірнової Н.С., Головного управління Держгеокадастру про: визнання договорів купівлі-продажу недійсними, переведення прав та обов`язків покупця, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності - підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.
Оскільки позов судом задоволено частково, кількість позовних вимог майнового характеру заявлено позивачем на загальну суму 12394862,00 гривень, а згідно квитанції ID 4597-1196-4853-0442 від 16.05.2024 року сплачений позивачем судовий збір у сумі 15140,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути у сплачений судовий збір у сумі -1499,97 грн. згідно задоволених позовних вимог. 
На підставі статей 15, 16, 203, 215, 257 ЦК України, статей 60, 69, 70 СК України, керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263–265, 354 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Ланіної В.І., Регіонального сервісного центру МВС, приватного нотаріуса Смірнової Н.С., Головного управління Держгеокадастру про: визнання договорів купівлі-продажу недійсними, переведення прав та обов`язків покупця, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності -задовольнити частково.
Визнати квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м.,(рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року -об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Поділити квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,9 кв.м.,(рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 3168931 від 14.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, по частини кожному.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_14 ) судовий збір у сумі – 1499,97 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано суддею 01.06.2026 року.

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО