УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року
м. Київ
справа № 587/3709/25
провадження № 51-1774 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 1 грудня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 2 березня 2026 року стосовно останнього,
установив:
Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя    АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено покарання 
- за ч. 2 ст. 111 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, крім житла; 
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, крім житла.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення.
Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що громадянин України ОСОБА_5 , військовослужбовець ЗСУ, у 2023 - 2025 роках установив та підтримував зв`язок через месенджер «Telegram»з громадянином рф - співробітником гу гш зс рф ОСОБА_6 («ОСОБА_6»), в умовах воєнного стану, діючи умисно, у березні 2025 року, перебуваючи у Сумській області (с. Юнаківка) неодноразово передавав представнику рф точні координати свого розташування, місць розміщення артилерії, засобів РЕБ, вогневих позицій ЗСУ, а також інформацію про рух ударних дронів українських підрозділів. Передана інформація могла завдати шкоди обороноздатності України та створювала загрозу життю військовослужбовців. 
Крім того, у 2023 - 2024 роках у м. Одеса ОСОБА_5 незаконно придбав і зберігав у квартирі пістолет Walther PPта 33 бойові набої без передбаченого законом дозволу, що було виявлено під час обшуку 27 березня 2025 року. 
Суд кваліфікував дії засудженого за ч. 2 ст. 111 КК України - як державна зрада, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, а саме перехід на бік ворога та надання іноземній державі або її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану; за ч. 1 ст. 263 КК України - придбання та зберігання бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 2 березня 2026 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування закону, який, на його думку, підлягав застосуванню, а саме ст. 69-1 КК України. 
Він вважає, що за наявності обставин, які пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також враховуючи, що засуджений визнав свою вину,суд був зобов`язаний застосувати ст. 69-1 КК України, що обмежує максимальний строк покарання двома третинами санкції, тобто не більше 10 років, однак цього не зробив та апеляційний суд помилку не виправив. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У касаційній скарзі захисник не погоджуються з судовими рішеннями щодо незастосування ст. 69-1 КК України.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються, зокрема, ст. 69 цього Кодексу.
Стаття 69-1 КК України встановлює, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
За змістом вироку, мотивуючи рішення щодо призначеного покарання, суд першої інстанції урахував, тяжкість кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК України є особливо тяжким і тяжким, те, що засуджений раніше не судимий, є учасником бойових дій, позитивно характеризується за місцем служби, має на утриманні матір похилого віку, у нього задовільний стан здоров`я, також суд установив обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, що обтяжують покарання. 
Суд призначив засудженому основне покарання у виді позбавлення волі нижче мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 111 КК України, застосувавши ст. 69 КК України і додаткове, за ч. 1 ст. 263 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років, застосувавши ст. 70 КК України, обрав принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, і визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, приєднавши додаткове. 
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції захисник  ОСОБА_4 оскаржував вирок в апеляційному порядку та порушував питання про застосування ст. 69-1 КК України. 
Указував, що через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність вирок у частині призначеного покарання необхідно було б змінити та зменшити строк покарання до 10 років позбавлення волі. 
Апеляційний суд відхилив доводи захисника, зазначивши, що покарання на строк 13 років є справедливим, пропорційним і таким, що відповідає межам судової дискреції. 
Застосування ст. 69-1 КК України апеляційний суд визнав неможливим, оскільки це суперечило б принципам законності, оскільки санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі, що виключає можливість застосування ст. 69-1 КК України.
Захисник у касаційній скарзі наводить аналогічні доводи, які були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції за його апеляційною скаргою, колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з зазначеними в ухвалі мотивами їх відхилення.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду (далі - ОП ККС) від 2 грудня 2019 року (справа № 664/425/16-к, провадження № 51-5790 кмо 18), яка хоч і стосується застосування ст. 68 КК України (призначення покарання за незакінчене кримінальне правопорушення та за кримінальне правопорушення, вчинене у співучасті), однак міститься висновок про те, що найбільш суворим видом покарання за вчинення злочинів, є покарання у виді довічного позбавлення волі. Це покарання є безстроковим, тобто не має строкового виміру, що виключає можливість визначення його двох третин.
Отже, призначене судом першої інстанції покарання, яке обґрунтовано залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам ст. 65 КК України, підстав для відкриття касаційного провадження із наведених у касаційній скарзі доводів немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 1 грудня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 2 березня 2026 року стосовно останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3