Справа № 466/1795/26
Провадження № 2/466/2083/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова 
у складі: головуючого судді Зими І.Є.
секретаря с/з Васинчик М.О.
позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російської федерації, в особі міністерства юстиції російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
05.03.2026 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким стягнути з держави російської федерації, в особі міністерства юстиції російської федерації, на його користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 9 000 000 грн. 
В обґрунтування вимог зазначає, що є громадянином України, військовослужбовцем Збройних Сил України, який з початку широкомасштабної збройної агресії російської федерації брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією держави-агресора.
Позивач вказує, що російська федерація, починаючи з 2014 року, здійснює триваючу збройну агресію проти України, яка супроводжується систематичними грубими порушеннями норм міжнародного права, Статуту Організації Об`єднаних Націй, Женевських конвенцій, міжнародного гуманітарного права та основоположних прав людини. Після повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року зазначена агресія набула особливо масштабного та жорстокого характеру, що призвело до масової загибелі цивільного населення, руйнування об`єктів цивільної інфраструктури, знищення житла, вимушеного переміщення мільйонів громадян України, а також значних людських втрат серед військовослужбовців Сил оборони України.
На виконання військового обов`язку позивач проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 , брав безпосередню участь у бойових діях та заходах із забезпечення оборони України на території Донецької, Луганської, Харківської, Запорізької, Херсонської областей, а також на території Курської області російської федерації під час виконання бойових завдань Сил оборони України.
03 вересня 2024 року , під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту острів коренівського району курської області , російської федерації , позивач внаслідок артилерійського обстрілу противника отримав тяжке вибухове поранення, множинні осколкові поранення, переломи та інші тілесні ушкодження, які спричинили тривале лікування, оперативні втручання, проходження військово-лікарської комісії, встановлення другої групи інвалідності та істотне погіршення стану здоров`я.
Внаслідок отриманих поранень він переніс численні оперативні втручання, тривалий курс лікування та реабілітації, постійно відчуває фізичний біль, обмежений у пересуванні, втратив можливість вести повноцінний спосіб життя, реалізовувати свої фізичні здібності та виконувати звичні життєві функції.
Окрім фізичних страждань, позивач зазнав значних моральних переживань, які полягають у постійному психологічному напруженні, страху за власне життя та здоров`я, усвідомленні незворотності отриманих тілесних ушкоджень, втраті можливості жити повноцінним життям, здійснювати професійну діяльність у попередньому обсязі, підтримувати звичний спосіб життя, а також необхідності постійного проходження лікування та реабілітації.
Саме незаконна збройна агресія російської федерації та протиправні дії її збройних сил стали безпосередньою причиною отримання ним тяжких тілесних ушкоджень, встановлення інвалідності, фізичних та душевних страждань, які тривають до цього часу, у зв`язку з чим просить стягнути з держави російська федерація на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 9 000 000 грн.
Ухвалою суду від 12 березня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на аргументи аналогічні викладеним в позовній заяві. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився. З огляду на припинення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, неможливість здійснення міжнародного судового доручення та направлення процесуальних документів дипломатичними каналами, судом було вжито всіх можливих заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Зокрема, повідомлення про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду було розміщено на офіційному вебсайті Шевченківського районного суду м. Львова. Крім того, матеріали справи містять офіційний переклад позовної заяви російською мовою, та також розміщений на офіційному сайті суду, який був поданий позивачем з метою забезпечення права відповідача на ознайомлення зі змістом заявлених вимог.
Незважаючи на належне повідомлення, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подав, уповноваженого представника у судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив.
За таких обставин, враховуючи вимоги статей 280–282 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи, оскільки позивач не заперечує щодо розгляду справи у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши кожний доказ окремо та їх сукупність відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, а також реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_3 . Згідно витягу реєстру територіальної громади №2026/002446912 від 16.02.2026 року, позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 , який виданий 17.06.1998 року.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №639 від 14.12.2024 року , ОСОБА_1 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Зазначена довідка підтверджує факт виконання позивачем військового обов`язку в умовах збройної агресії, а також його участь у бойових діях та заходах із відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
Згідно з довідкою про обставини травми, поранення, контузії, каліцтва № 92/5/420/КСП від 12.09. 2024 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , встановлено, що 03.09. 2024 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту острів коренівського району курської області російської федерації позивач отримав вибухову травму та множинні осколкові поранення внаслідок вогневого ураження/артилерійського обстрілу з боку противника.
Із зазначеної довідки вбачається, що поранення отримано позивачем не внаслідок випадкових побутових обставин чи власної необережності, а саме під час виконання бойового завдання, пов`язаного з захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від збройної агресії російської федерації.
Судом досліджено виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 4491 Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», відповідно до якої ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у період з 27 лютого 2025 року по 17 березня 2025 року.
Із зазначеної виписки вбачається, що основним діагнозом позивача є наслідки тяжкої мінно-вибухової травми, отриманої 03 вересня 2024 року, а саме: вогнепальні осколкові сліпі поранення лівої гомілки з обширним дефектом м`яких тканин, вогнепальний багатоосколковий перелом обох кісток лівої гомілки на рівні середньо-верхньої третини зі зміщенням уламків та дефектом кісткової тканини, вогнепальні осколкові сліпі поранення м`яких тканин лівого стегна, лівої сідниці та правої гомілки з наявністю множинних сторонніх тіл.
Крім цього, медичною документацією підтверджено розвиток у позивача тяжких післятравматичних ускладнень, зокрема посттравматичної нейропатії лівого малогомілкового нерва, консолідованих переломів середньо-верхньої третини кісток лівої гомілки, стійкої післятравматичної комбінованої контрактури лівого колінного та гомілково-ступневого суглобів, значного порушення функції лівої нижньої кінцівки, а також наявність посттравматичного стресового розладу.
Із зазначеної виписки також вбачається, що після отримання бойового поранення позивач переніс численні оперативні втручання, зокрема первинну хірургічну обробку ран, ревізію судинно-нервового пучка лівої гомілки, металоостеосинтез із застосуванням апарата зовнішньої фіксації, неодноразові етапні хірургічні обробки ран, некректомії, автодермопластику, видалення сторонніх тіл, демонтаж апарата зовнішньої фіксації та блокуючий інтрамедулярний остеосинтез лівої великогомілкової кістки. Після проведених оперативних втручань позивач потребував тривалого стаціонарного лікування, спеціалізованої медичної допомоги та подальшої реабілітації.
Судом також досліджено довідку військово-лікарської комісії № 2025-0924-1342-3773-3 від 25 вересня 2025 року, видану Гарнізонною військово-лікарською комісією № 2 Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, відповідно до якої за результатами медичного огляду у ОСОБА_1 встановлено наслідки вибухової травми від 03 вересня 2024 року та вогнепальних осколкових поранень лівої гомілки, що супроводжуються обширним дефектом м`яких тканин, багатоосколковими переломами кісток лівої гомілки, множинними пораненнями м`яких тканин лівого стегна, лівої сідниці та правої гомілки, наявністю множинних сторонніх тіл, консолідованими переломами з деформацією та частковим дефектом кісткової тканини, післятравматичною нейропатією лівого малогомілкового нерва, двобічним деформуючим гонартрозом, стійкою комбінованою контрактурою лівого колінного та гомілково-ступневого суглобів, помірним парезом та чутливими розладами лівої нижньої кінцівки.
У зазначеній довідці військово-лікарська комісія дійшла висновку, що отримана позивачем травма, поранення пов`язані із захистом Батьківщини, а за ступенем тяжкості відповідно до наказу МОЗ України від 04.07.2007 № 370 вони відносяться до тяжких. Крім того, військово-лікарською комісією встановлено діагноз «Посттравматичний стресовий розлад», який визнано захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби.
Крім того, судом досліджено Витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 10471/25/3753/В від 22 жовтня 2025 року, відповідно до якого за результатами комплексного оцінювання стану здоров`я ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності. Підставою для встановлення інвалідності визначено наслідки бойового поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що призвели до стійких порушень функцій організму та істотного обмеження життєдіяльності позивача. Вказане стверджується копією посвідчення № НОМЕР_5 видане 21.11.2025 року.
Таким чином, досліджені судом медичні документи у своїй сукупності беззаперечно підтверджують, що внаслідок збройної агресії російської федерації та отриманого під час виконання бойового завдання тяжкого поранення позивач зазнав незворотних наслідків для здоров`я, переніс значну кількість складних оперативних втручань, тривале стаціонарне лікування та реабілітацію, отримав стійкі порушення функцій опорно-рухового апарату і нервової системи, а також психологічні наслідки у вигляді посттравматичного стресового розладу, що в подальшому стало підставою для встановлення йому другої групи інвалідності.
Суд зазначає, що вказані докази є належними та допустимими, оскільки видані компетентними органами, військовою частиною, медичними установами та експертною командою, містять необхідні реквізити, узгоджуються між собою за змістом, послідовно підтверджують обставини, на які посилається позивач, та відповідачем не спростовані.
Оцінюючи зазначені докази відповідно до статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що між протиправною збройною агресією російської федерації проти України, виконанням позивачем бойового завдання та отриманням ним тяжкого поранення існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Саме внаслідок збройної агресії російської федерації позивач зазнав тяжких фізичних страждань, переніс тривале лікування, втратив попередній стан здоров`я, отримав інвалідність, зазнав істотного порушення звичного способу життя, що у сукупності є підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд насамперед вважає за необхідне вирішити питання щодо можливості розгляду цього спору судами України та застосування до відповідача судового імунітету іноземної держави.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на судовий захист його прав і свобод.
Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права чи інтересу, зокрема шляхом відшкодування моральної шкоди.
Згідно із частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави допускається лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Разом із тим, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норм права суд враховує висновки щодо їх застосування, викладені у постановах Верховного Суду.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, у якій відповідачем визначено російську федерацію, має право не застосовувати судовий імунітет цієї держави та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії російської федерації.
У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією, що унеможливлює направлення процесуальних документів дипломатичними каналами або через посольство російської федерації в Україні. Крім того, Верховний Суд зазначив, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність звернення до компетентних органів російської федерації щодо отримання її згоди на участь у справах про відшкодування шкоди, завданої її збройною агресією проти України, оскільки такі дії були б несумісними із принципом ефективного судового захисту прав потерпілих осіб.
Суд враховує наведені правові висновки Верховного Суду та вважає їх такими, що підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи.
Матеріалами справи підтверджується, що судом було вжито всіх залежних від нього заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Зокрема, інформацію про відкриття провадження, дату, час та місце судового розгляду було розміщено на офіційному вебсайті суду. Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено офіційний переклад позовної заяви російською мовою, що також розміщений на сайті суду, що забезпечувало можливість відповідачу ознайомитися зі змістом позовних вимог.
Незважаючи на належне повідомлення, відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, не подав відзиву на позов, не повідомив суд про причини неявки та не направив свого представника для участі у судовому засіданні.
За таких обставин суд доходить висновку, що право відповідача на участь у судовому розгляді було забезпечено у максимально можливий спосіб, який є об`єктивно можливим в умовах припинення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, а тому відсутні будь-які процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи по суті та ухвалення заочного рішення.
Отже, враховуючи положення Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до російської федерації судового імунітету у цій справі, а тому заявлені позовні вимоги підлягають розгляду судом по суті.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить із того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 наголосив, що в Україні як демократичній, соціальній та правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь, гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, а держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
За змістом статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» збройною агресією визнається застосування іншою державою збройної сили проти України, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави на територію України, окупація частини території України, напад на військові чи цивільні об`єкти України та інші форми застосування збройної сили.
Загальновідомим є факт, що починаючи з лютого 2014 року російська федерація здійснює триваючу збройну агресію проти України, а 24 лютого 2022 року розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України.
Зазначені обставини є загальновідомими та відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України не потребують доказування.
Судом встановлено, що саме внаслідок триваючої збройної агресії російської федерації позивач, виконуючи свій конституційний обов`язок із захисту незалежності та територіальної цілісності України, 03 вересня 2024 року отримав тяжке бойове поранення.
Як встановлено судом та підтверджується дослідженими письмовими доказами, позивач переніс тяжку мінно-вибухову травму, множинні вогнепальні осколкові поранення, численні оперативні втручання, тривале стаціонарне лікування, реабілітацію, а також отримав стійкі порушення функцій організму, що стало підставою для встановлення йому другої групи інвалідності.
При цьому військово-лікарською комісією встановлено не лише причинний зв`язок отриманих ушкоджень із захистом Батьківщини, а й те, що зазначені травми належать до категорії тяжких.
Оцінюючи наведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що саме протиправні дії російської федерації як держави-агресора перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням позивачу тяжких тілесних ушкоджень, тривалих фізичних страждань, істотного погіршення стану здоров`я, встановленням інвалідності, виникненням посттравматичного стресового розладу та іншими негативними наслідками, які істотно змінили якість його життя.
За таких обставин суд приходить до висновку, що право позивача на життя, здоров`я, особисту недоторканність та безпечні умови існування було грубо порушене саме внаслідок збройної агресії російської федерації, що є достатньою правовою підставою для виникнення у нього права на відшкодування завданої моральної шкоди.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди та визначення її розміру, суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень статті 23 Цивільного кодексу України.
Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 зазначено, що стаття 23 ЦК України є нормою, яка поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, у яких особі було завдано моральної шкоди. Можливість її компенсації пов`язується насамперед із самим фактом порушення цивільного права особи, а не лише із прямою вказівкою закону.
Верховний Суд також звернув увагу, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за наявності моральної шкоди, протиправної поведінки особи, яка її завдала, причинного зв`язку між такою поведінкою та негативними наслідками, а також вини особи, якщо вона є необхідною умовою відповідальності.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має враховувати характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, погіршення або втрату ним можливості реалізовувати свої здібності, інші істотні обставини справи, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості.
Аналогічні правові висновки щодо застосування статті 23 ЦК України викладені Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року, відповідно до якої гроші виступають лише умовним еквівалентом моральної шкоди, а визначення розміру компенсації не може здійснюватися математичним способом, оскільки моральні страждання не піддаються точному грошовому виміру.
При цьому Верховний Суд наголосив, що розмір компенсації повинен хоча б приблизно відповідати тим фізичним і душевним стражданням, яких зазнала особа, та бути співмірним із характером порушення її прав.
Застосовуючи наведені правові висновки до встановлених у цій справі обставин, суд виходить із того, що позивач зазнав моральної шкоди не лише внаслідок самого факту отримання бойового поранення, а й унаслідок тих тяжких наслідків, які воно спричинило для його подальшого життя.
Як установлено судом, ОСОБА_1 , виконуючи свій військовий обов`язок із захисту незалежності та територіальної цілісності України, отримав тяжке бойове поранення, переніс значну кількість оперативних втручань, тривале стаціонарне лікування, багатоетапну реабілітацію, після чого йому було встановлено другу групу інвалідності.
Отримані тілесні ушкодження призвели до стійкого порушення функцій лівої нижньої кінцівки, значного обмеження рухливості, постійного фізичного болю, втрати повноцінної працездатності та необхідності продовження лікування.
Крім фізичних страждань, позивач зазнав значних душевних переживань, пов`язаних із усвідомленням незворотності наслідків отриманого поранення, суттєвим погіршенням стану здоров`я, встановленням інвалідності, неможливістю вести той спосіб життя, який він мав до отримання поранення, а також необхідністю постійно долати фізичні та психологічні наслідки бойової травми.
Особливої уваги заслуговує те, що отримане позивачем поранення сталося саме під час виконання бойового завдання із захисту України від збройної агресії російської федерації. Таким чином, саме протиправні дії держави-агресора стали безпосередньою причиною тих фізичних та моральних страждань, які позивач продовжує зазнавати і на час розгляду справи.
Суд також враховує, що наслідки отриманого поранення не мають тимчасового характеру. Встановлення другої групи інвалідності, наявність посттравматичного стресового розладу, стійкі порушення функцій організму та необхідність подальшого лікування свідчать про те, що негативні наслідки для життя та здоров`я позивача є довготривалими, а частина з них - незворотними.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди є доведеним належними, допустимими та достатніми доказами, дослідженими під час судового розгляду, а тому право позивача на її компенсацію підлягає судовому захисту.
Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України така компенсація визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, погіршення його здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала шкоди, якщо вина є підставою для її відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення, із дотриманням вимог розумності та справедливості.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди необхідно враховувати, що особа, яка постраждала внаслідок військової агресії російської федерації проти України, об`єктивно зазнає моральної шкоди, однак її розмір у кожному конкретному випадку залежить від індивідуальних обставин справи.
Верховний Суд звернув увагу, що такими обставинами можуть бути, зокрема, загибель близьких осіб, отримання каліцтва, тяжкість тілесних ушкоджень, місце перебування особи під час бойових дій, тривалість та інтенсивність фізичних і душевних страждань, порушення звичного способу життя, істотність обмежень у подальшій життєдіяльності, а також інші негативні наслідки, спричинені збройною агресією.
У цій справі судом встановлено, що позивач не лише був безпосереднім учасником бойових дій, а й, виконуючи свій військовий обов`язок, отримав тяжке бойове поранення, яке призвело до множинних ушкоджень нижніх кінцівок, численних оперативних втручань, тривалого лікування, проходження реабілітації, розвитку посттравматичного стресового розладу та встановлення другої групи інвалідності.
Суд бере до уваги, що після отриманого поранення життя позивача істотно змінилося. Внаслідок стійких порушень функцій організму він позбавлений можливості вести той спосіб життя, який мав до отримання поранення, змушений постійно проходити лікування, відновлювальні заходи, відчувати фізичний біль, обмеження рухової активності, а також усвідомлювати незворотність окремих наслідків отриманої бойової травми.
Суд також враховує, що моральні страждання позивача не обмежуються виключно фізичним болем. Отримане бойове поранення, встановлення інвалідності, необхідність тривалого лікування та реабілітації, зміна звичного способу життя, вимушена відмова від багатьох повсякденних можливостей, а також психологічні переживання, пов`язані із перенесеною бойовою травмою та її наслідками, свідчать про істотне порушення особистих немайнових прав позивача та значне погіршення якості його життя.
Оцінюючи характер і тривалість фізичних та душевних страждань, суд бере до уваги, що вони не є короткочасними або такими, що можуть бути повністю усунуті у майбутньому. Встановлена позивачу інвалідність, стійкі порушення функцій організму, необхідність подальшого медичного спостереження та лікування свідчать про довготривалий, а в окремій частині незворотний характер негативних наслідків, спричинених бойовим пораненням.
Водночас суд виходить із того, що грошова компенсація не здатна відновити стан здоров`я позивача, усунути перенесений фізичний біль, душевні переживання чи повернути його до того способу життя, який він мав до отримання бойового поранення. Разом із тим саме компенсація моральної шкоди є тим передбаченим законом способом захисту цивільних прав, який покликаний забезпечити хоча б часткове відновлення порушених особистих немайнових прав потерпілої особи та покласти тягар відповідальності за спричинені наслідки на особу, яка їх заподіяла.
Враховуючи характер та тривалість збройної агресії російської федерації проти України, характер допущеного порушення міжнародного права, тяжкість отриманих позивачем тілесних ушкоджень, їх незворотні наслідки, встановлення другої групи інвалідності, значний обсяг фізичних і душевних страждань, істотне порушення звичного способу життя позивача, принципи розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що заявлений позивачем розмір компенсації моральної шкоди у сумі 9 000 000 гривень є співмірним характеру порушених прав, тяжкості наслідків, яких зазнав позивач, та відповідає меті цивільно-правової компенсації моральної шкоди.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з держави російська федерація моральної шкоди у розмірі 9 000 000 гривень є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.
За таких обставин суд приходить до висновку, що між протиправними діями російської федерації та заподіяною позивачу моральною шкодою існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, а обраний позивачем спосіб захисту цивільного права у вигляді стягнення компенсації моральної шкоди є належним, ефективним та таким, що відповідає як вимогам національного законодавства України, так і загальновизнаним принципам міжнародного права.
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, вимоги статей 15, 16, 23, 1167 Цивільного кодексу України, положення Конституції України, норми міжнародного права, правові висновки Верховного Суду, а також принципи верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Оскільки позивач відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю II групи, питання розподілу судових витрат підлягає вирішенню відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 3, 8, 55, 56, 124, 129 Конституції України, статтями 15, 16, 23, 1167 ЦК України, статтями 4, 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 280–282 ЦПК України, суд, 
у х в а л и в :
позов ОСОБА_1 до держави російська федерація , в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди - задовольнити .
Стягнути з держави російська федерація, в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, у розмірі 9 000 000 грн. (дев`ять мільйонів гривень) 
Стягнути з держави російська федерація , в особі Міністерства юстиції російської федерації в дохід держави судовий збір у розмірі 15 140 грн. (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заочне рішення може бути переглянуте Шевченківським районним судом м. Львова за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення його повного тексту.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Сторони в справі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, місцезнаходження: російська федерація, м. москва, вул. житня, 14/1.
Повний текст рішення виготовлено 29.06.2026 року.
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима