П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року м. Київ

Справа № 755/20507/25
Провадження: № 22-ц/824/9608/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Авдєєва Миколи Петровича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Коваленко І. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, Київської міської ради про скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 18.07.2017 року відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження від 18.07.2017 року № 35687 щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,9 кв. м, вартість якої на момент приватизації становила 10,49 грн; зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію в особі відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 04.11.2020 року органом 8027, ІПН НОМЕР_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_4 , виданий 08.10.2018 року органом 8027, ІПН НОМЕР_5 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, Київської міської ради про скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання вчинити дії повернуто суб`єкту звернення.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Авдєєв М. П. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву, помилково вважаючи невиконаними вимоги п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо зазначення відомостей про досудове врегулювання спору. Вказував, що позивачі зверталися до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб із заявою про поновлення реєстрації місця проживання, однак їм було відмовлено та роз`яснено про необхідність звернення до суду. На підтвердження цих обставин до позовної заяви були додані відповідні докази. Вважав, що позивачі виконали вимоги ч. 5 ст. 177 ЦПК України, подавши наявні у них докази, а суд першої інстанції формально оцінив позовну заяву та безпідставно застосував наслідки, передбачені п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, чим необґрунтовано обмежив право позивачів на доступ до суду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не надали доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору щодо скасування свідоцтва про право власності, зокрема, доказів звернення до відповідного органу, отримання відмови, реєстрації чи розгляду такого звернення. У зв`язку із цим суд дійшов висновку про подання позову без дотримання обов`язкового досудового порядку врегулювання спору та наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору (ст. 124 Конституції України).
Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (ч. 1 ст. 16 ЦПК України).
Позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору (п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).
Заява повертається у випадках, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України).
Суд першої інстанції, посилаючись на обов`язковість досудового врегулювання у спорах щодо скасування свідоцтва про право власності, не навів норми закону, яка передбачає такий обов`язковий порядок саме для заявлених позивачами вимог. Сам характер спору щодо скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання вчинити дії не свідчить про наявність установленого законом обов`язкового досудового порядку його врегулювання.
Як убачається з матеріалів позовної заяви, до звернення до суду позивачі зверталися до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб із заявами про поновлення реєстрації місця проживання. У задоволенні таких звернень їм було відмовлено та роз`яснено необхідність вирішення питання в судовому порядку. Також позивачам видано довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, навіть за умови перевірки судом першої інстанції наявності відомостей про звернення позивачів до компетентного органу, матеріали позову містили дані про такі звернення, їх результат та підстави подальшого звернення до суду.
Крім того, у разі якщо суд вважав, що позовна заява не містить достатніх відомостей, передбачених ст. 175 ЦПК України, процесуальним наслідком такого недоліку є залишення позовної заяви без руху із наданням строку для його усунення, а не її негайне повернення, оскільки ч. 1 ст. 185 ЦПК України передбачає залишення позову без руху у разі подання заяви без додержання вимог ст.ст. 175 і 177 цього Кодексу. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про подання позову без дотримання обов`язкового досудового порядку врегулювання спору є передчасним та не ґрунтується на вимогах процесуального закону.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 367/2005/23, відповідно до якої законодавець визначив у процесуальному законі вимогу про зазначення в позовній заяві відомостей щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, незалежно від того, чи мають вони обов`язковий характер. Водночас підставою для повернення позовної заяви є лише ненадання доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Отже, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга адвоката Авдєєва М. П. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Авдєєва Миколи Петровича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура