ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року
м. Київ

справа № 368/699/24
провадження № 51-3942 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 01 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 

АДРЕСА_1 , який зареєстрований за 
адресою: АДРЕСА_2 , 
фактично мешкає: АДРЕСА_3 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Кагарлицький районний суд Київської області вироком від 01 липня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року, засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За змістом судових рішень ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
19 січня 2024 року приблизно о 19:00 під час перебування в орендованому магазині в с. Стави Обухівського району Київської області у ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних стосунків виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , який зайшов до приміщення.
Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_7 вийшов за ОСОБА_8 на вулицю та неподалік вхідних дверей наніс останньому по 4 удари руками та ногами в голову й обличчя, від чого потерпілий втратив свідомість.
В результаті неправомірних дій ОСОБА_7 ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх змінити, застосувавши до його підзахисного положення статей 75, 76 КК. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- суди:
- дійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства;
- призначили непропорційне до фактичних обставин покарання;
- не врахували дані про особу ОСОБА_7 , а саме, його молодий вік, позитивну характеристику, відсутність судимостей, визнання своєї провини, добровільне часткове відшкодування завданих збитків, зайняття підприємницькою діяльністю, наявність постійного місця реєстрації та проживання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, поведінку до і після вчиненого, а також те, що він перебуває у цивільному шлюбі, виховує дітей, має на утриманні матір - пенсіонерку;
- безпідставно зазначили у рішеннях обставину - володіння ОСОБА_7 навиками різних єдиноборств, оскільки вона не підтверджена матеріалами кримінального провадження;
- постановили рішення, які не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);
- суд апеляційної інстанції:
- безпідставно не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття;
- не приділив належної уваги викладеній у запереченнях на апеляційну скаргу позиції представника потерпілого про відсутність у потерпілого претензій.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити судові рішення стосовно ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
За приписами ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження:
- суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_7 , урахував ступінь суспільної небезпечності та тяжкість вчиненого ним злочину, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про його особу, позицію потерпілого, висновок органу пробації.
Водночас суд не встановив підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69, 691, 75 КК.
Захисник ОСОБА_9 , не погоджуючись із цим вироком через суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, оскаржив його в апеляційному порядку та просив застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК.
Київський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2025 року залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 370, 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що такі обставини як відшкодування потерпілому завданої шкоди та відсутність у нього претензій, які виникли лише на стадії апеляційного розгляду, не свідчать про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК.
У касаційній скарзі захисник стверджує про надмірну суворість призначеного ОСОБА_7 покарання через незастосування до нього положень ст. 75 КК, тобто він фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються звільнення від відбування призначеного покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання чи звільнення від його відбування тощо.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів касаційного суду, враховуючи конкретні обставини справи, характер, ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а також дані про його особу, які вже були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні обвинуваченому покарання, не знаходить підстав для задоволення висловлених захисником у касаційній скарзі вимог щодо звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Водночас, що стосується доводів про призначення ОСОБА_7 покарання, яке на думку захисника, є непропорційним до фактичних обставин, та неврахування даних про особу засудженого, які викладені в касаційній скарзі, колегія суддів зазначає про таке. 
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Санкція ч. 1 ст. 122 КК передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до 2-х років, обмеження волі на строк до 3-х років або позбавлення волі на строк до 3-х років.
Більш суворий вид покарання за наявності альтернативної санкції та розмір покарання, що не є мінімальним, може призначатися лише за наявності належного обґрунтування (ст. 65 КК).
Суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 найбільш суворий вид покарання - позбавлення волі - в максимальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 122 КК, обмежившись лише твердженням про те, що більш м`які види покарань для обвинуваченого не будуть ефективними для досягнення їхньої мети, що, на думку колегії суддів, є недостатньо обґрунтованим.
Під час касаційного провадження Суд установив, що ОСОБА_7 :
- вчинив нетяжкий злочин, визнав свою провину;
- уперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, є батьком малолітньої дитини;
- з 22 червня 2025 року до часу його затримання на виконання вироку проходив військову службу за призовом під час мобілізації;
- повністю відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, у зв`язку з чим представник останнього заявив про відсутність претензій до обвинуваченого та можливість застосування положень ст. 75 КК.
Враховуючи викладене, посткримінальну поведінку засудженого, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, колегія суддів дійшла висновку про зміну в порядку ст. 433 КПК судових рішень та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.
Керуючись статтями 433, 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 КПК вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 01 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Пом`якшити призначене  ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК покарання до 3 років обмеження волі.
На підставі ч. 2 ст. 57 КВК України направити  ОСОБА_7 до місця відбування покарання у порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3