ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026  м.Дніпро Справа № 908/2908/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Джепи Ю.А., суддів: Соп`яненко О.Ю., Фещенко Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи 
апеляційні скарги Концерну «Міські теплові мережі» на рішення від 13.01.2026 та додаткове рішення від 02.02.2026 у справі №908/2908/25 Господарського суду Запорізької області (суддя Боєва О.С.)
за позовом Концерну «Міські теплові мережі» (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку "Азов", буд. 137, ЄДРПОУ 32121458)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» (02139, Лівобережна частина Києва, Київ, Кшв 139, вул. Микитенка, буд. 5, ЄДРПОУ 31809694)
про стягнення суми 39 329, 31 грн

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

До Господарського суду Запорізької області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 39 329, 31 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем, зокрема, зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» на праві власності належить окремо розташована будівля за адресою: вул. Поштова, буд. 141/1. 01 листопада 2021 року між власником будівлі ТОВ «ЕСТАЛ» та Концерном «Міські теплові мережі» укладено договір № 76210731 про надання послуги з постачання теплової енергії; нежитлова будівля 141/1 по вул. Поштовій не обладнана приладом комерційного обліку теплової енергії, відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії визначається за нормою споживання, встановленого органом місцевого самоврядування. Позивачем були сформовані та надані споживачу рахунки на оплату спожитої послуги на загальну суму 39 329, 31 грн, за період з 01.11.2021 по 31.08.2023.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 у справі №908/2908/25 у задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 39 329, 31 грн відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі №908/2908/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» про стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн задоволено. Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» суму 9000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, 02.02.2026 через систему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду звернувся з апеляційною скаргою Концерн «Міські теплові мережі», в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/2908/25 від 13.01.2026 та постановити нове рішення, яким позов Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити у повному обсязі; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» на користь Концерну «Міські теплові мережі» на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у Філії АТ «Укрексімбанк» у м. Київ МФО 322313, ЄДРПОУ 32121458 заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 39 329,31 грн за період з 01.11.202 по 31.08.2023; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» на користь Концерну «Міські теплові мережі» на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478, ЄДРПОУ 32121458 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 ,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги.
Скаржник вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного з`ясування обставин справи, що є підставою для його скасування згідно зі ст. 277 ГПК України.
Апелянт заперечує висновок суду про відсутність укладеного договору та факту надання послуг, вказуючи, що суд неправильно застосував норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил №830. 
Зазначається, що у будівлі за адресою м. Запоріжжя, вул. Поштова, 141 є кілька співвласників і відповідно до законодавства передбачено різні моделі договірних відносин, а у разі їх необрання укладається публічний договір приєднання. 
Такий договір був опублікований Концерном «Міські теплові мережі» 02.10.2021 і набрав чинності через 30 днів, що, на думку апелянта, підтверджує існування договірних відносин без необхідності окремого підписання. Крім того, споживач зобов`язаний укладати договори та оплачувати послуги відповідно до ст. 7, 12 Закону.
Окремо наголошується, що ТОВ «ЕСТАЛ» разом із співвласником звернулося до органу місцевого самоврядування із заявою про відключення будівлі від мереж теплопостачання, на підставі чого прийнято рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради №120/10 від 02.03.2023 та складено акт від 01.09.2023 про відключення. На думку апелянта, сам факт звернення про відключення підтверджує статус відповідача як споживача послуг, факт приєднання до мереж та отримання теплової енергії у спірний період (01.11.2021– 31.08.2023). Таким чином, висновок суду про відсутність договору і факту надання послуг є помилковим та суперечить законодавству.
Апелянт також зазначає, що суд неправильно оцінив докази щодо об`єкта нерухомості та теплового навантаження, а його висновки не відповідають встановленим обставинам справи. У зв`язку з цим просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, стягнути з ТОВ «ЕСТАЛ» (ЄДРПОУ 31809694) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458) заборгованість у сумі 39 329,31 грн на рахунок НОМЕР_1 у Філії АТ «Укрексімбанк» (МФО 322313), а також судові витрати, включаючи судовий збір за подання позову (2422,40 грн) і апеляційної скарги (докази сплати якого будуть подані додатково).
Також не погоджуючись з ухваленим додатковим рішенням, 18.02.2026 через систему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду звернувся Концерн «Міські теплові мережі» з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/2908/25 та відмовити ТОВ «ЕСТАЛ» у стягненні з Концерну «Міські теплові мережі» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн.
Скаржник посилається на положення ст. 126 ГПК України, відповідно до яких витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу лише за умови їх належного підтвердження (договором, доказами обсягу наданих послуг, їх вартості та факту сплати або зобов`язання сплатити), а також за умови подання детального опису виконаних робіт; при цьому розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом послуг, ціною позову та значенням справи. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України суд при розподілі судових витрат зобов`язаний оцінити їх зв`язок із розглядом справи, обґрунтованість і пропорційність. Також наголошується, що у разі недотримання цих критеріїв суд має право зменшити розмір витрат, а обов`язок доведення їх неспівмірності покладається на іншу сторону (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).
Апелянт додатково посилається на практику Верховного Суду (постанова від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 та від 23.01.2020 у справі №910/16322/18) та Європейського суду з прав людини (справи «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04, та «Лавентс проти Латвії»), відповідно до яких відшкодовуються лише фактичні, необхідні та розумні за розміром витрати, а суд не зобов`язаний присуджувати всі витрати на адвоката, якщо вони є завищеними або неспівмірними зі складністю справи та ринковими цінами.
З урахуванням викладеного апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги ТОВ «ЕСТАЛ» про стягнення витрат на правничу допомогу. 

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення від 13.01.2026 у справі №908/2908/25, ТОВ «ЕСТАЛ» просить залишити апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 – без змін, вказуючи на її необґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції. 
Відповідач зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено відсутність доказів укладення договору про надання послуг з постачання теплової енергії та факту їх надання, зокрема враховано, що позивач здійснював нарахування за адресою м. Запоріжжя, вул. Поштова, 141/1 (опалювальна площа 435,6 кв.м), тоді як існує окремий об`єкт нерухомості з такими параметрами, а наведені позивачем розрахунки та теплове навантаження не відповідають затвердженим рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.08.2021 №273 нормам для будівлі по вул. Поштова, 141. 
При цьому встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою м. Запоріжжя, вул. Поштова, 141 (колишня вул. Горького) будівля має декількох співвласників, а ТОВ «ЕСТАЛ» є власником лише нежитлового приміщення ІІІ літ. Е (право зареєстровано 24.11.2024), тоді як інші приміщення належать іншим особам, що спростовує доводи позивача про належність відповідачу всієї будівлі та покладення на нього обов`язку сплачувати за теплопостачання всього об`єкта.
Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України обов`язок утримання майна стосується лише належного власнику майна, а позивач не довів погодження між співвласниками покладення витрат виключно на відповідача.
Також відповідач заперечує доводи апеляційної скарги щодо існування публічного договору та факту споживання послуг, зазначаючи, що він не має відношення до будівлі, на яку посилається позивач, а укладення індивідуального договору приєднання можливе лише за наявності дій споживача, що свідчать про акцепт (заява, оплата, фактичне отримання послуги), яких відповідач не вчиняв. 
Навпаки, будівлю за адресою вул. Поштова, 141 було відключено від мереж централізованого опалення ще 13.03.2012, що підтверджується актом, і з цього часу протягом 13 років теплопостачання не здійснювалось, що також підтверджується самими розрахунками позивача (нульові показники Гкал у період з листопада 2021 року по серпень 2023 року). 
Відтак відсутній факт надання послуг, а відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та умов типового договору оплата здійснюється лише за фактично спожиті послуги, тому нарахування є незаконним. Крім того, саме по собі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради про надання дозволу на відключення не підтверджує факту постачання теплової енергії чи набуття статусу споживача. Посилання позивача на судову практику у інших справах є безпідставним, оскільки відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України преюдиційне значення мають лише рішення за участю тих самих осіб.
Щодо судових витрат відповідач зазначає, що відповідно до ст.124, 126, 129 ГПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами, а у разі відмови в позові покладаються на позивача. Подано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу. 
У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення від 02.02.2026 у справі №908/2908/25, ТОВ «ЕСТАЛ» зазначає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам ч. 2 ст. 258 ГПК України, оскільки не містить конкретних обґрунтувань незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного додаткового рішення, зокрема не визначає, у чому полягає неправильність встановлення обставин чи застосування норм права, а фактично складається з формального викладення норм процесуального права щодо судових витрат.
При цьому, відповідно до ст. 269 ГПК України, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, а згідно зі ст. 277 ГПК України підставами для скасування рішення є чітко визначені порушення, яких апелянтом не наведено. 
Відповідач наголошує, що ГПК України не ставить ухвалення додаткового рішення у залежність від набрання законної сили основним рішенням, а заява про його ухвалення подається до закінчення строку на виконання рішення (ч. 2, 3 ст. 244 ГПК України), при цьому ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.01.2026 було прийнято заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №908/2908/25 та надано позивачу строк до 29.01.2026 для подання заперечень, однак Концерн «Міські теплові мережі» не подав жодних пояснень чи заперечень ані у встановлений строк, ані після його спливу. 
Посилаючись на ч. 4– 6 ст. 126 ГПК України, відповідач зазначає, що саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, покладається обов`язок доведення їх неспівмірності, однак позивач не скористався цим правом, у зв`язку з чим у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення витрат.
Додатково підкреслюється принцип змагальності (ч. 4 ст. 13 ГПК України), за яким кожна сторона несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Відповідач вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн документально підтвердженою, фактично понесеною та такою, що відповідає критеріям розумності, співмірності, справедливості і добросовісності з урахуванням складності справи № 908/2908/25 та обсягу наданих послуг. 
Також зазначено, що відповідно до ст. 124, 126, 129 ГПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами, підтверджуються належними доказами та покладаються на сторону, яка програла спір; попередній розрахунок витрат на стадії апеляційного розгляду становить 3000,00 грн за підготовку відзиву. 

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносин.

Позивач у справі – Концерн «Міські теплові мережі» – є суб`єктом господарювання, який відповідно до свого Статуту здійснює діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії з метою забезпечення споживачів. Відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ» (код ЄДРПОУ 31809694) – є власником нежитлового приміщення ІІІ літ. Е за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (нині – вул. Поштова), буд. 141, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 443143935 від 11.09.2025.
Позовні вимоги Концерну «МТМ» полягають у стягненні з відповідача заборгованості у розмірі 39329,31 грн за послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по серпень 2023 року до зазначеного об`єкта нерухомості, який, за твердженням позивача, не обладнаний приладом комерційного обліку. Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на укладення з 01.11.2021 індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії №76210731 відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017 та Правил, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, а також на надання послуг і виставлення рахунків відповідачу. До матеріалів справи позивачем долучено, зокрема, рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.08.2021 № 273 щодо норм теплового навантаження, рішення від 02.03.2023 № 120/10 про відключення будівлі від централізованого опалення та акт відключення від 01.09.2023, рахунки за період листопад 2021 – серпень 2023, реєстри кореспонденції та інші документи.
Відповідно до норм Цивільного кодексу України (ст. 11) цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, а також що згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» надання комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ст. 12), причому істотні умови та порядок укладення договорів визначаються законом і типовими договорами. Водночас відповідно до ч. 4 ст. 13 цього Закону у випадку будівель, які не є багатоквартирними чи індивідуальними житловими будинками, укладення договору має здійснюватися шляхом направлення однією стороною іншій письмової пропозиції з проектом договору.
Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 02.10.2021 Концерн «МТМ» оприлюднив на своєму веб-сайті типовий індивідуальний договір як публічний договір приєднання, а також відповідне повідомлення було розміщене на сайті Запорізької міської ради. Разом з тим встановлено, що спірна будівля за адресою: вул. Поштова, 141 є окремо розташованою нежитловою будівлею, в якій розміщено кілька об`єктів нерухомості різних власників, зокрема приміщення відповідача. За таких обставин застосуванню підлягає порядок укладення договору, передбачений ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тобто шляхом направлення письмової пропозиції з проектом договору.
Судом також встановлено відсутність у матеріалах справи доказів направлення позивачем відповідачу проекту договору або іншої письмової пропозиції щодо його укладення, а також відсутність доказів укладення між сторонами договору про надання послуг з постачання теплової енергії як до, так і після введення в дію Закону № 2189-VIII.
Крім того, встановлено, що надані позивачем рахунки містять дані щодо об`єкта за адресою вул. Поштова, 141/1 з опалювальною площею 435,6 кв.м, тоді як відповідач є власником приміщення у будівлі за адресою вул. Поштова, 141, а також, що існує окремий об`єкт нерухомості за адресою 141/1, для якого затверджені окремі норми теплового навантаження. При цьому зазначені у рахунках показники теплового навантаження не відповідають затвердженим нормам для будівлі за адресою вул. Поштова, 141.
Також судом встановлено, що відповідно до наданої позивачем інформації обсяг фактичного споживання теплової енергії (змінна частина) становив 0 Гкал, а нарахування здійснювалися за умовно-постійну складову та абонентське обслуговування. Водночас позивач не довів факту надання послуг саме відповідачу щодо належного йому приміщення у спірний період.
Окремо суд врахував, що рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 120/10 від 02.03.2023 надано дозвіл на відключення будівлі від мереж централізованого опалення, а актом від 01.09.2023 підтверджено фактичне відключення.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що правовідносини у сфері постачання теплової енергії регулюються Законом України «Про теплопостачання» від 02.05.2005 № 2633-IV, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, а також Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (в редакції постанови КМУ № 1022 від 08.09.2021).
З аналізу вказаних норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надання послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних засадах, а виникнення обов`язку споживача щодо оплати таких послуг можливе лише за наявності укладеного договору або інших належних правових підстав.
Спірний об`єкт відповідача – нежитлове приміщення ІІІ літ. Е за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова, 141 – знаходиться в окремо розташованій будівлі, яка не є багатоквартирним будинком. Відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню порядок укладення договорів, передбачений ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якого укладення договору відбувається шляхом направлення однією стороною іншій письмової пропозиції з проектом договору, складеним на підставі типового.
Разом з тим, суд першої інстанції встановив відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що позивач направляв відповідачу письмову пропозицію про укладення договору з відповідним проектом, а також відсутність доказів укладення між сторонами будь-якого договору як до, так і після введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Сам по собі факт оприлюднення позивачем типового договору на офіційному веб-сайті не може вважатися належним способом укладення договору у відносинах з власником окремо розташованої нежитлової будівлі без дотримання спеціальної процедури, встановленої законом.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на недоведеність факту надання послуг саме відповідачу. Подані позивачем рахунки сформовані щодо об`єкта за адресою: вул. Поштова, 141/1, з визначенням опалювальної площі 435,6 кв.м, що не відповідає об`єкту нерухомості, який належить відповідачу. При цьому встановлено, що за адресою 141/1 існує окремий об`єкт нерухомості з власними затвердженими нормами теплового навантаження, а показники, використані позивачем для нарахувань, не відповідають затвердженим нормам для будівлі за адресою 141. Також встановлено, що обсяг фактичного споживання теплової енергії становив 0 Гкал, а нарахування здійснювались лише за умовно-постійну складову тарифу та абонентське обслуговування без належного підтвердження фактичного надання послуги.
Сукупність встановлених у справі обставин свідчить про відсутність належних та допустимих доказів існування між сторонами договірних правовідносин, а також доказів фактичного надання позивачем відповідачу послуг з постачання теплової енергії у спірний період, що виключає виникнення у відповідача обов`язку зі сплати заявленої до стягнення суми. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 39 329,31 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та зводяться до довільного тлумачення норм права і переоцінки доказів без наведення конкретних порушень, передбачених ст. 277 ГПК України.
Зокрема, посилання апелянта на укладення індивідуального договору шляхом оприлюднення публічного договору приєднання є безпідставними, оскільки не враховують спеціальний порядок укладення договорів щодо окремо розташованих будівель, визначений ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Оприлюднення тексту типового договору саме по собі не замінює юридичного факту акцепту або належного вчинення дій, передбачених спеціальним законом для укладення договору з власником окремо розташованої нежитлової будівлі. Відсутність доказів направлення відповідачу проекту договору виключає можливість визнання такого договору укладеним.
Доводи апелянта щодо фактичного надання послуг та наявності заборгованості також відхиляються колегією суддів, оскільки надані докази не підтверджують надання послуг саме до об`єкта відповідача, містять розбіжності в адресах, площах та показниках теплового навантаження, а також свідчать про відсутність фактичного споживання теплової енергії.
У даній справі позивач не довів ані укладення договору, ані фактичного надання послуг відповідачу, що у сукупності виключає виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати заявленої суми
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на конкретні докази, які б спростовували встановлені судом обставини.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування або зміни, визначені ст. 277 ГПК України, відсутні. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Щодо додаткового рішення від 02.02.2026 у справі №908/2908/25 Господарського суду Запорізької області колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 3 частини 1 статті 244 ГПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.
У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15-ц.
Суд першої інстанції встановив, що ТОВ «ЕСТАЛ» дотрималося встановленого процесуального порядку заявлення та підтвердження витрат на професійну правничу.
Зокрема, у відзиві на позов відповідачем було заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у сумі 18 500,00 грн, а у запереченні на відповідь на відзив, поданому 17.11.2025 через систему «Електронний суд», відповідач повідомив про фактичний розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9000,00 грн та надав належні й допустимі докази.
Дослідивши надані докази, господарський суд встановив, що представництво інтересів ТОВ «ЕСТАЛ» у справі здійснювала адвокат Вишнякова Ірина Олександрівна на підставі договору про надання правничої допомоги від 28.10.2025 та ордера серії АР № 1274509.
На підтвердження фактичного понесення витрат відповідачем були подані договір про надання правничої допомоги, додаток № 1 до договору, акти приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 03.11.2025 та № 2 від 17.11.2025, а також платіжні інструкції № 1519 від 04.11.2025 та № 1536 від 17.11.2025.
Із зазначених документів суд першої інстанції встановив перелік виконаних адвокатом робіт, обсяг наданих послуг, витрачений час та їх вартість, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання відзиву на позов, підготовка та подання заперечення, загальною вартістю 9 000,00 грн, які були фактично сплачені відповідачем.
Оцінюючи заявлені витрати, суд першої інстанції правомірно виходив із положень ч.ч. 1, 2, 4– 6 ст. 126 та ч.ч. 4, 5 ст. 129 ГПК України, відповідно до яких витрати на професійну правничу допомогу мають бути реальними, необхідними, документально підтвердженими та співмірними зі складністю справи, обсягом виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторін. 
При вирішенні питання про розподіл витрат суд першої інстанції обґрунтовано врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, згідно з якими суд повинен оцінювати реальність, необхідність та розумність витрат на правничу допомогу, а також виходити з умов укладеного сторонами договору про надання правничої допомоги та принципу свободи договору, закріпленого ст. 627 ЦК України. Крім того, суд правильно врахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «East/West Alliance Limited проти України» та «Лавентс проти Латвії», відповідно до яких компенсації підлягають лише фактичні, неминучі та розумні за розміром витрати.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена ТОВ «ЕСТАЛ» сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн є документально підтвердженою, фактично понесеною та такою, що відповідає критеріям розумності, співмірності й необхідності з урахуванням складності справи № 908/2908/25, характеру виконаних адвокатом робіт, обсягу підготовлених процесуальних документів та часу, витраченого на надання правничої допомоги. Суд також врахував, що необхідність понесення відповідачем таких витрат була безпосередньо зумовлена зверненням позивача до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає доводи апеляційної скарги Концерну «Міські теплові мережі» необґрунтованими та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного додаткового рішення.
Посилання апелянта на те, що рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 не набрало законної сили у зв`язку з поданням апеляційної скарги, правомірно не були враховані судом першої інстанції, оскільки положення ст. 244 ГПК України не ставлять можливість ухвалення додаткового рішення у залежність від набрання основним рішенням законної сили. Навпаки, законом прямо передбачено право сторони подати заяву про ухвалення додаткового рішення до закінчення строку на виконання рішення суду.
Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності та завищеності витрат на професійну правничу допомогу також відхиляються колегією суддів, оскільки апелянт не скористався своїм процесуальним правом на подання до суду першої інстанції заперечень або клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України, хоча був належним чином повідомлений про розгляд заяви ТОВ «ЕСТАЛ» ухвалою суду від 23.01.2026, доставленою до його електронного кабінету 23.01.2026 о 14:14. Саме на сторону, яка заявляє про неспівмірність витрат, покладається обов`язок доведення таких обставин, однак жодних належних доказів неспівмірності витрат апелянтом не подано.
Крім того, апеляційна скарга фактично містить лише загальні посилання на норми процесуального законодавства та судову практику щодо критеріїв оцінки витрат на професійну правничу допомогу, однак не містить конкретних доводів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, неправильного встановлення фактичних обставин справи або недослідження доказів. При цьому матеріалами справи підтверджується як фактичне надання адвокатом відповідних послуг, так і їх оплата відповідачем, а розмір витрат у сумі 9 000,00 грн є співмірним із характером та обсягом виконаних робіт у справі про стягнення заборгованості.
Отже, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/2908/25 ухвалене з правильним застосуванням норм процесуального права, на підставі належно досліджених доказів та з дотриманням принципів розумності, співмірності й справедливості судових витрат, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі №908/2908/25 ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Концерну «Міські теплові мережі» задоволенню не підлягають.

7. Розподіл судових витрат

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. За змістом частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи разом з іншими судовими витратами.
Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 129 ГПК України у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на особу, яка подала відповідну скаргу.
Таким чином, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 покладаються на скаржника.
Також матеріалами справи підтверджується, що у відзиві на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 ТОВ «ЕСТАЛ» було заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу.
На підтвердження понесення відповідних витрат відповідачем подано клопотання про долучення доказів, до якого додано копію акту № 3 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 27.02.2026 та копію платіжної інструкції № 1597 від 05.03.2026.
Із зазначеного акту вбачається, що адвокатом надано послуги з підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу, а загальна вартість виконаних робіт становить 4 500,00 грн, при цьому на виконання відповідних робіт витрачено 3 години робочого часу.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 ТОВ «ЕСТАЛ» заявило попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
На підтвердження понесення вказаних витрат відповідачем подано клопотання про долучення доказів, до якого додано копію акту № 4 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 06.03.2026 та копію платіжної інструкції № 1599 від 17.03.2026.
Зі змісту зазначеного акту вбачається, що адвокатом було надано послуги з підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, а вартість наданих послуг склала 3 000,00 грн, при цьому на виконання відповідних робіт витрачено 2 години робочого часу.
Подані відповідачем докази відповідають вимогам статей 74, 76, 77 ГПК України та підтверджують фактичне понесення ТОВ «ЕСТАЛ» витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у загальному розмірі 7 500,00 грн.
При цьому колегія суддів враховує, що заявлені до відшкодування витрати є співмірними зі складністю справи, обсягом підготовлених процесуальних документів, характером та обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим адвокатом часом, а також значенням справи для сторони. Доказів неспівмірності заявлених витрат чи клопотань про їх зменшення позивачем до суду апеляційної інстанції не подано.
З огляду на викладене, враховуючи залишення апеляційних скарг Концерну «Міські теплові мережі» без задоволення, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ТОВ «ЕСТАЛ» витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у загальному розмірі 7 500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 275, 276, 282 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 у справі № 908/2908/25 - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/2908/25 - залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.01.2026 у справі № 908/2908/25 - залишити без змін.
4. Додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2026 у справі № 908/2908/25 залишити без змін.
5. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
6. Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі», код ЄДРПОУ 32121458 (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТАЛ», код ЄДРПОУ 31809694 (02139, м. Київ, вул. Микитенка, буд. 5) 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
7. Видачу наказу доручити Господарському суду Запорізької області.
8. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Ю.А. Джепа

Судді: О.Ю. Соп`яненко

Ю.В. Фещенко