РІШЕННЯ
Іменем України

23 квітня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/1233/25 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В.,
за участю секретаря судового засідання Гринчук О.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу, розгляд якої здійснено у порядку загального позовного провадження

за позовом: Керівника Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону,
код ЄДРПОУ 3834701424, 
вул. Рибалка, 6а, с.Десна, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 17024
в інтересах держави в особі
позивача-1: Міністерства оборони України,
код ЄДРПОУ 00034022
просп. Повітряних Сил,6, м. Київ, 03168
позивача-2: Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району),
код ЄДРПОУ 07807645
вул. Ювілейна, 3, с.Десна, Чернігівський район, Чернігівська обл., 17024
до відповідача: Будинкоуправління №1 Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району),
код ЄДРПОУ 22992611
вул. Ювілейна, 3, с.Десна, Чернігівський район, Чернігівська обл., 17024
про стягнення 5 393 103,51 грн

представники учасників справи:
прокуратури: Левчук Ю.В.
позивача-1: Дзюба В.Ю.
позивача-1: не прибув
відповідача: не прибув.

Дії суду щодо розгляду справи. Позиції сторін.
Керівником Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) подано позов до Будинкоуправління №1 Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) про стягнення 5 393 103,51 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення № 2/20 від 09.01.2020.
Ухвалою суду від 30.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.01.2026. Також даною ухвалою встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
Учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді шляхом доставки 30.12.2025 до їх електронних кабінетів ухвали суду від 30.12.2025, що підтверджено довідками про доставку електронного листа.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
Граничним строком на подання відзиву в даній справі є 14.01.2026. Проте відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, відзиву у встановлений судом строк не надав.
Згідно частини 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
У підготовчому засіданні 27.01.2026 суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 26.02.2026, про що повідомив відповідача ухвалою від 27.01.2026, доставленою до його електронного кабінету в системі Електронний суд 27.01.2026 о 18:19.
Від позивачів надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивачі підтримують позовні вимоги прокурора в повному обсязі та просять їх задовольнити.
Письмові пояснення позивачів долучено судом до матеріалів.
У підготовчому засіданні 26.02.2026 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.03.2026, про що повідомив відповідача ухвалою від 26.02.2026, доставленою до його електронного кабінету в системі Електронний суд 27.02.2026 о 12:27.
У судових засіданнях 19.03.2026 та 07.04.2026 оголошено перерви до 07.04.2026 та 23.04.2026 відповідно. 
У судовому засіданні 23.04.2026 суд проголосив скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).
Обставини справи встановлені судом. 
09.01.2020, між Остерською квартирно-експлуатаційною частиною (району) (Виконавець, Постачальник) та Будинкоуправлінням № 1 Остерської КЕЧ (району) (Споживач) укладено договір № 2/20 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі – Договір).
Згідно з п.1 Договору Виконавець зобов`язується своєчасно надавати Споживачеві послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а Споживач зобов`язується оплачувати надані послуги за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у порядку, строки та на умовах, передбачених договором.
У п.4 Договору викладена інформація про об`єкт водоспоживання:
- житлові будинки 67 шт., загальною площею 135 322 мІ;
- гуртожитки 8 шт., загальною площею21 333 мІ;
- смт. Десна, Козелецький район, Чернігівська область.
Пунктами 7-14 Договору передбачено облік та порядок оплати послуг.
Розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 25 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом. Послуги оплачуються в безготівковій формі. Підставою для оплати є рахунки Виконавця. Рахунки надаються в паперовому вигляді. Оплата здійснюється після фактичного отримання Споживачем послуг з постачання холодної води та водовідведення належної якості. За наявності у приміщенні засобів обліку води справляння плати за нормативами (нормами) споживання не допускається, крім випадків, передбачених Правилами. Обсяг наданих споживачеві послуг з централізованого водовідведення визначається на рівні спожитих ним послуг з централізованого водопостачання та постачання гарячої води. У разі ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості виконавець проводить перерахунок вартості послуг у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України та оплачує споживачеві неустойку (штраф, пеню) у розмірі 1 відсотка суми проведеного перерахунку вартості послуги.
Підпунктом 1 пункту 16 Договору передбачено, що Споживач зобов`язаний оплачувати надані послуги в установлений договором строк.
Згідно з підпунктом 1 пункту 19 Договору Споживач несе відповідальність за невиконання умов договору.
Відповідно до п. 30 Договору договір укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на один рік.
Остерською КЕЧ (району) на виконання умов Договору надано у період з січня 2020 року по вересень 2025 року Будинкоуправлінню №1 Остерської КЕЧ (району) послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та виставлено відповідачу рахунки на оплату: № 57 від 04.02.2020 на суму 293618,21 грн; № 110 від 05.03.2020 на суму 285589,49 грн; № 214 від 03.04.2020 на суму 216515,06 грн; № 215 від 01.04.2020 на суму 45927,79 грн; № 255 від 04.05.2020 на суму 310989,90 грн; № 309 від 04.06.2020 на суму 308787,42 грн; № 368 від 02.07.2020 на суму 286083,66 грн; № 421 від 06.08.2020. на суму 290008,38 грн; № 475 від 01.09.2020 на суму 296947,02 грн; № 535 від 02.10.2020 на суму 298271,82 грн; № 595 від 02.11.2020 на суму 300570,90 грн; № 651 від 03.12.2020 на суму 297076,74 грн; № 1 від 05.01.2021 на суму 337367,22 грн; № 57 від 01.02.2021 на суму 327547,14 грн; № 111 від 02.03.2021 на суму 318142,44 грн; № 225 від 01.04.2021 на суму 263711,38 грн; № 226 від 01.04.2021 на суму 72797,60 грн; № 285 від 05.05.2021 на суму 334389,74 грн; № 341 від 02.06.2021 на суму 351517,64 грн; № 406 від 01.07.2021 на суму 325478,23 грн; № 462 від 02.08.2021 на суму 348382,00 грн; № 519 від 02.09.2021 на суму 327542,69 грн; № 580 від 04.10.2021 на суму 340764,41 грн; № 640 від 03.11.2021 на суму 362129,58 грн; № 694 від 01.12.2021 на суму 377515,62 грн; № 1 від 04.01.2022 на суму 379268,46 грн; № 59 від 01.02.2022 на суму 352722,67 грн; № 115 від 16.03.2022 на суму 312796,87 грн; № 149 від 04.04.2022 на суму 229108,50 грн; № 189 від 11.05.2022 на суму 372568,72 грн; № 298 від 02.06.2022 на суму 57821,30 грн; № 299 від 02.06.2022 на суму 233444,02 грн; № 351 від 04.07.2022 на суму 297336,53 грн; № 399 від 08.08.2022 на суму 298071,12 грн; № 447 від 05.09.2022 на суму 268894,04 грн; № 493 від 05.10.2022 на суму 271327,38 грн; № 536 від 01.11.2022 на суму 264165,11 грн; № 582 від 05.12.2022 на суму 277112,89 грн; № 1 від 04.01.2023 на суму 330691,60 грн; № 47 від 02.02.2023 на суму 277227,07 грн; № 90 від 02.03.2023 на суму 282093,74 грн; № 137 від 04.04.2023 на суму 291299,10 грн; № 185 від 02.05.2023 на суму 278283,05 грн; № 231 від 02.06.2023 на суму 338496,64 грн; № 285 від 03.07.2023 на суму 299769,86 грн; № 329 від 02.08.2023 на суму 298094,08 грн; № 378 від 01.09.2023 на суму 287098,15 грн; №423 від 02.10.2023 на суму 286134,00 грн; № 473 від 06.11.2023 на суму 330944,11 грн; № 524 від 04.12.2023 на суму 332046,00 грн; № 1 від 02.01.2024 на суму 338758,76 грн; № 49 від 02.02.2024 на суму 318456,05 грн; № 91 від 01.03.2024 на суму 292754,94 грн; № 140 від 03.04.2024 на суму 322230,44 грн; № 186 від 02.05.2024 на суму 318282,01 грн; № 237 від 03.06.2024 на суму 319550,47 грн; № 288 від 02.07.2024 на суму 317989,46 грн; № 335 від 05.08.2024 на суму 290511,13 грн; № 335 від 04.09.2024 на суму 299195,96 грн; № 432 від 01.10.2024 на суму 309090,00 грн; № 482 від 01.11.2024 на суму 324929,64 грн; № 526 від 02.12.2024 на суму 287786,83 грн; № 1 від 06.01.2025 на суму 330507,95 грн; № 54 від 07.02.2025 на суму 293296,27 грн; № 106 від 14.03.2025 на суму 2866983,37 грн; № 160 від 03.04.2025 на суму 276790,91 грн; № 209 від 05.05.2025 на суму 279224,24 грн; № 262 від 04.06.2025 на суму 265680,20 грн; № 314 від 04.07.2025 на суму 267861,02 грн; № 359 від 06.08.2025 на суму 271166,69 грн; № 408 від 04.09.2025 на суму 240428,69 грн; № 461 від 02.10.2025 на суму 259895,29 грн.
Відповідачем свої обов`язки в частині своєчасної та повної оплати за вказані послуги не виконано, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 5 393 103,51 грн, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 30.09.2025, підписаним сторонами.
Нормативно-правове обґрунтування та оцінка аргументів. Висновки суду.
Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі. 
Статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. 
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції” (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): 
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”. 
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. 
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). 
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави” висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави” має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. 
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню подано керівником Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) у зв`язку із невиконанням ними своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.
Згідно з Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженим наказом МОУ від 03.07.2013 № 448 (далі – Положення № 448) квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі – Головне КЕУ ЗС України); територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі – КЕУ); квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (далі – КЕВ (КЕЧ); квартирно-експлуатаційні служби військових частин.
Головне КЕУ ЗС України є органом військового управління і призначене для реалізації у ЗС України державної, військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України, розвитку системи технічної експлуатації фондів військових містечок з метою підтримання військ у стані високої бойової та мобілізаційної готовності.
КЕВ (КЕЧ) здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності.
КЕВ (КЕЧ) підпорядковується КЕУ за територіальним принципом. З питань використання фондів і територій військових містечок виконує накази (розпорядження) начальника гарнізону.
Таким чином, підтримання життєдіяльності та функціонування Збройних Сил України, з метою належного стану бойової та мобілізаційної готовності, зокрема, залежить від належного виконання завдань квартирно-експлуатаційними частинами, які зобов`язані утримувати та організовувати експлуатацію фондів військових містечок, які перебувають у користуванні військових частин та забезпечення військових частин комунальними послугами, що безпосередньо пов`язано з раціональним використанням фінансових ресурсів.
Вказані функції безпосередньо покладаються і на Остерську КЕЧ (району) та фінансуються з її бюджету, який, окрім іншого формується з надходжень у формі доходів, одержаних від здійснення самостійної господарської діяльності. Таким чином, Остереька КЕЧ (району) є органом військового управління, а збитки, які їй спричиняються, — це безпосередня шкода економічним інтересам держави.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» кошти, одержані від здійснення військовими частинами господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України.
Таким чином, фінансування національної оборони за рахунок господарської діяльності військових частин здійснюється з Державного бюджету України, а отже за рахунок держави.
Прокурор зазначає, що невиконання або неналежне виконання договорів, укладених з Остерською КЕЧ (району), завдає шкоди не лише індивідуальним інтересам Остерської КЕЧ (району), а й державі в цілому.
Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України (далі – МОУ), яке відповідно до ст. 10 Закону України «Про оборону України» є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні сили України організаційно складаються з органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, установ та організацій.
Крім того, МОУ згідно з вимогами ст. 10 Закону України «Про Збройні Сили України» забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.
Пунктом 9 статті 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, МОУ з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, у тому числі через посадових (службових) осіб юридичної служби МОУ або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів МОУ в судах та інших органах через представників.
Згідно з п. 4 Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 № 1040, основним завданням юридичної служби є організація правової роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства, інших нормативних актів органом виконавчої влади, підприємством, їх керівниками та працівниками під час виконання покладених на них завдань і функціональних обов`язків, а також представлення інтересів органу виконавчої влади, підприємства в судах.
Таким чином, саме МОУ, як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів у військових частинах Збройних Сил України, а також Остерська КЕЧ (району), як сторона оспорюваного правочину, є органами влади, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.
Деснянською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону, у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», листами від 20.03.2025 за № 118бвих-25 до Остерської КЕЧ (району) та 22.04.2025 за № І63бвих-25 до МОУ скеровано повідомлення про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів до захисту інтересів держави шляхом стягнення суми заборгованості за вищевказаними договорами. Прокурором надано розумний строк для таких заходів та інформування його про результат розгляду повідомлення.
У відповіді МОУ від 06.05.2025 № 2459/4793 зазначено про необхідність належного представництва інтересів Остерської КЕЧ (району) шляхом взаємодії з органом прокуратури. При цьому МОУ не зазначено про вжиття будь-яких заходів щодо самопредставництва інтересів держави в суді із зазначеного питання.
Остерська КЕЧ (району) листом від 14.03.2025 № 584/557 проінформувала про те, що останньою вживалися заходи по стягненню суми заборгованості шляхом направлення до Будинкоуправління № І претензії, проте відповідач належних заходів реагування не вжив. Остерська КЕЧ (району) не заперечує щодо заявлення позову спеціалізованою прокуратурою у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору за подання відповідного позову. Таким чином, Остерська КЕЧ (району) належних заходів до відновлення інтересів держави не вжила.
Відтак МОУ та Остерською КЕЧ (району) особисто підтверджено нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави.
Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивачів, які є компетентними органами у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства мають право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробили і не планують робити.
Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив МОУ та Остерську КЕЧ (району) позивачами, оскільки вони є компетентними органнами, втім не звернулися до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів держави.
У порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор повідомив позивачів про намір подати позов в інтересах держави в особі МОУ та Остерської КЕЧ (району).
За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності МОУ та Остерською КЕЧ (району), як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.
Щодо суті спору.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині 1 статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом приписів статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного Договору № 2/20 від 09.01.2020 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. З огляду на наявний в матеріалах справи договір та обставини справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення.
Свої зобов`язання за цим договором позивач-2 виконав належним чином та надав відповідачу послуги з  централізованого водопостачання і водовідведення.
У той же час, судом встановлено, що відповідач неналежним чином здійснював оплату по Договору, станом на час розгляду справи його заборгованість перед позивачем становить 5 393 103,51 грн, що підтверджено актом звірки взаєморозрахунків від 30.09.2025, підписаним сторонами.
Акт звірки взаєморозрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача, свідчить про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем-2 заборгованості. 
Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.
Доказів належного виконання відповідачем зобов`язань по вказаному Договору до суду також не подано.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного наданого доказу, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Розподіл судових витрат.
Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.
Крім того, статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 129 ГПК України з відповідача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 80 896,55 грн.
Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд 

УХВАЛИВ :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Будинкоуправління №1 Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) (код ЄДРПОУ 22992611; вул. Ювілейна, 3, с.Десна, Чернігівський район, Чернігівська обл., 17024) на користь Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) (код ЄДРПОУ 07807645; вул. Ювілейна, 3, с.Десна, Чернігівський район) Чернігівська обл., 17024) заборгованість у сумі 5 393 103,51 грн.
3. Стягнути з Будинкоуправління №1 Остерської квартирно-експлуатаційної частини (району) (код ЄДРПОУ 22992611; вул. Ювілейна, 3, с.Десна, Чернігівський район, Чернігівська обл., 17024) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (код ЄДРПОУ 38347014; вул. Петра Болбочана, 8, м. Київ) сплачений судовий збір у розмірі 80 896,55 грн.
Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. 
Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України. 

Повний текст підписаний та складений 30.04.2026.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор