Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.04.2026  	Справа №607/8727/26 Провадження №2-о/607/300/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
присяжних: Джуринської С.І.,
Камаш Н.Я.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участю:
представника заявника – ОСОБА_1 ,
прокурора – Бобер Н.П.,
особи, щодо якої вирішується питання
щодо примусової госпіталізації – ОСОБА_2 ,
його представника, адвоката – Беляєвої О.М.,
розглянув у окремому провадженні у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за заявою Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про примусове лікування громадянина ОСОБА_2 у психіатричному стаціонарі без його згоди у зв`язку з психічним станом та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст заяви
21 квітня 2026 року в.о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі також – КНП «ТОКПЛ» ТОР) Надія Фарійон звернулася до суду із заявою про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , в КНП «ТОКПЛ» ТОР у зв`язку з психічним станом цієї особи.
В обґрунтування вказаної заяви в.о. генерального директора КНП «ТОКПЛ» ТОР Надія Фарійон зазначила, що ОСОБА_2 був госпіталізований 18 квітня 2026 року о 13 год. 27 хв. до КНП «ТОКПЛ» ТОР на підставі направлення начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 . Після особистого огляду ОСОБА_2 черговим лікарем-психіатром зроблено висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження або лікування, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих; суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану, у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Крім того, останній був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, які підтвердили обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно з Законом України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III (далі – Закон № 1489). 
2. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2026 року відкрито провадження у цій цивільній. Постановлено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження у закритому судовому засіданні.
У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 заяву підтримала у повному обсязі, з мотивів наведених у заяві та просила її задовольнити.
Прокурор Бобер Н.П. у судовому засіданні вказала, що з огляду на матеріали долучені до заяви, ураховуючи приписи чинного законодавства України слід задовольнити заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Особа, щодо якої вирішується питання щодо примусової госпіталізації ОСОБА_2 не зміг ґрунтовно пояснити чому він відмовляється вживати їжу, а також надати змістовну відповідь на інші питання суду щодо тих обставин, які у своїй сукупності стали підставою для його доставлення до медичного закладу.
Його представник, адвокат Беляєва О.М. зазначила, що після вивчення матеріалів справи та за підсумками спілкування з ОСОБА_2 вважає за можливе задоволення цієї заяви. 
Заслухавши пояснення заявника, інших учасників провадження, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
Відповідно до військового квитка серія НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02 лютого 2026 року та мобілізаційного розпорядження солдата
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взято на військовий облік та призвано на військову службу.
У заяві начальника медичного пункту самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 лейтенанта медичної служби ОСОБА_3 від 20 квітня 2026 року вказано, що з моменту коли ОСОБА_2 був доставлений до них у підрозділ, він не хотів надавати про себе жодної інформації. Дані, наявні у розпорядженні в/ч НОМЕР_1 щодо цього військовослужбовця, обмежуються лише військовим квитком. З керівництвом та іншими військовослужбовцями та посадовими особами солдат спілкуватися відмовлявся, мотивуючи це тим, що він начебто є співробітником Служби безпеки України, а вся інформація стосовно нього закрита.
ОСОБА_2 замкнений, абсолютно неконтактний, незважаючи на всі спроби отримати будь-яку інформацію про військовослужбовця або його стан його здоров`я йому, як начальнику медичного пункту, не вдалося. 
У заяві також зазначено, що ОСОБА_2 харчувався виключно окремо їжею, яку мав із собою. 16 квітня 2026 року ОСОБА_2 самовільно залишив розташування військової частини, після чого розпочалися пошукові заходи, за результатами яких солдат був виявлений на вулиці сусіднього села, рухався в напрямку траси, але був повернутий у розташування частини. Зі слів свідків, з якими військовослужбовець проживав, він цілими днями лежав або ходив, перестав вживати будь-яку їжу, зрідка пив. Попри всі намагання вмовити ОСОБА_2 прийняти їжу, чи придбати їжу, яку з його слів він вживає, відмовлявся. На другу добу голодування було прийняте рішення направити військовослужбовця у КНП «ТОКПЛ» ТОР для обстеження, експертного висновку та можливого лікування, оскільки він несе загрозу собі. За весь час перебування у в/ч НОМЕР_1 агресії не проявляв, вів себе спокійно та відсторонено.
У заяві ОСОБА_1 про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку зазначено, що ОСОБА_2 був госпіталізований 18 квітня 2026 року
о 13 год. 27 хв. до КНП «ТОКПЛ» ТОР на підставі направлення начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 . Після особистого огляду ОСОБА_2 черговим лікарем-психіатром, зроблено висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження або лікування, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих; суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану, у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. 
Згідно з висновком лікарів-психіатрів: заступника головного лікаря з експертизи ОСОБА_4 , зав. кафедри психіатрії, наркології та медичної психології ОСОБА_5 , лікаря психіатра ОСОБА_6 , лікуючого лікаря ОСОБА_1 , у пацієнта ОСОБА_2 діагностовано гострий поліморфний психотичний розлад; маячний синдром. На підставі цього згідно з приписами статті 14 Закону № 1489 комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку про необхідність обстеження та лікування пацієнта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах стаціонару КНП «ТОКПЛ» ТОР, без його згоди, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок психічного стану, та несе загрозу оточуючим у разі якщо особі не буде надана психіатрична допомога.
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Відповідно до статті 5 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, обумовлених у Конвенції і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законне затримання психічнохворих (підпункт «е» пункту 1). 
Свобода є фундаментальною цінністю для демократичної держави (абзац перший підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 грудня 2022 року № 4-р/2022). Конституційна презумпція людської свободи обумовлює доконечність потреби обґрунтування будь-якого істотного її обмеження з боку держави (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 22 червня 2022 року
№ 5-р(ІІ)/2022). Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України в аспекті обмеження права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, вказував на необхідність здійснення судового контролю над втручанням у таке право психічнохворої особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її згоди (абзац одинадцятий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). 
2.2. Принципами захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, прийнятих Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 17 грудня 1991 року № 46/119 (далі – Резолюція), закріплено принцип добровільності медичного огляду (Принцип 5). Відповідно до цього принципу жодна особа не може бути примушена до проходження медичного огляду з метою визначення того, чи страждає вона на психічне захворювання, крім як у відповідності до процедури, передбаченої внутрішнім законодавством держави.
У пункті 5 Принципу 4 Резолюції вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання. 
Відповідно до Принципу 6 Резолюції має зберігатися конфіденційний характер інформації, що стосується всіх осіб, до яких застосовуються ці Принципи. 
За Принципом 15 Резолюції, коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації (пункт 1); доступ до психіатричного закладу має регулюватися таким самим чином, як і доступ до будь-якого іншого лікувального закладу при будь-якому іншому захворюванні (пункт 2). 
У підпункті «а» пункту 1 Принципу 16 Резолюції визначено, що будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт у примусовому порядку або вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку може утримуватися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований спеціаліст, який працює у сфері психіатрії, встановить згідно з Принципом 4 Резолюції ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі чи іншим особам.
2.3. Правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина встановлює Закон № 1489.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1489 кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. 
Статтею 4 Закону № 1489 передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. 
В силу статті 14 Закону № 1489 особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 Закону № 1489 особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. 
Згідно з приписами статті 17 Закону № 1489 перебування особи в закладі з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію (частина перша); особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації (частина друга); у разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в закладі з надання психіатричної допомоги проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців (частина третя).
2.4. Як було зазначено, судом встановлено, що згідно з військовим квитком серія НОМЕР_2 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 02 лютого 2026 року, солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взято на військовий облік та призвано на військову службу.
Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів ОСОБА_2 має головокружіння, втрату свідомості, шум у голові, поганий сон, порушення координації. Зі слів супроводу – пацієнт протягом 2-х тижнів змінився в поведінці, дивно поводився, протягом 2-х днів відмовлявся від їжі, води, запевняв, що являється працівником Служби безпеки України, не контактував з іншими. Пацієнт поступив в ургентному порядку у зв`язку з неадекватною поведінкою та висловлюваннями: запевняв, що є працівником Служби безпеки України, відмовлявся від прийому їжі мотивуючи це тим, що це некорисне харчування, на службі тримався осторонь інших, не залучався до роботи, вказівки виконував після неодноразових повторень.
Пацієнт 18 квітня 2026 року був доставлений в приймальне відділення КНП «ТОКПЛ» ТОР, відмовився від госпіталізації та надання медичної допомоги. В ургентному порядку був направлений у 3-є відділення. У підсумку комісія дійшла висновку про необхідність обстеження та лікування пацієнта ОСОБА_2 в умовах стаціонару КНП «ТОКПЛ» ТОР, без його згоди, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок психічного стану та несе загрозу оточуючим у разі якщо особі не буде надана психіатрична допомога.
Згідно частин другої – п`ятої статті 27 Закону № 1489 виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.
При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.
При обстеженні психічного стану ОСОБА_2 в КНП «ТОКПЛ» ТОР комісія лікарів поставила попередній діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад. Маячний синдром. Також дійшла висновку про необхідність обстеження та лікування пацієнта ОСОБА_2 в умовах стаціонару КНП «ТОКПЛ» ТОР, без його згоди.
Лікар-психіатр ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила обставини, щодо поведінки та попереднього діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_2 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Крім того, лікар зазначила, що стан пацієнта може нести загрозу його здоров`ю. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду заяви
Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що у ОСОБА_2 наявні ознаки психічного розладу, у судовому засіданні він не зміг змістовно обґрунтувати свою поведінку, зокрема щодо відмови від вживання їжі. Відтак, у зв`язку з наявністю у нього ознак тяжкого психічного розладу, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів, та проявляється у відмові від їжі, неадекватній поведінці і маячних висловлюваннях, існує потреба в обстеженні та лікуванні у стаціонарних умовах медичного закладу. Тож суд вважає за необхідне госпіталізувати ОСОБА_2 в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені статтею 14 Закону № 1489 для госпіталізації його до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на державу.
Керуючись статтями 2, 4, 10, 12, 13, 19, 76 – 78, 258 – 268, 273 – 274, 294, 339 – 342,
352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Заяву Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про примусове лікування громадянина ОСОБА_2 у психіатричному стаціонарі без його згоди у зв`язку з психічним станом – задовольнити.
2. Госпіталізувати ОСОБА_2  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (код ЄДРПОУ: 02001280, адреса місцезнаходження: вул. Тролейбусна, 14, м. Тернопіль) для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
3. Роз`яснити заявнику, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження такої госпіталізації.
Клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятися до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні 3 місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації.
4. Рішення підлягає негайному виконанню.
5. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
6. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави.
7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
8. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
9. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
10. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 квітня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Заявник: Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, код ЄДРПОУ: 02001280, адреса місцезнаходження: вул. Тролейбусна, 14, м. Тернопіль.
Особа, щодо якої вирішується питання щодо примусової госпіталізації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя    присяжні:	Т. І. Якімець   С.І. Джуринська     Н.Я. Камаш