Справа № 467/62/26
2/467/203/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 

головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М.
позивача – ОСОБА_1 
відповідача – ОСОБА_2 ( в режимі відеоконференції)
представника третьої особи – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, 

ВСТАНОВИВ:

Аргументи і вимоги позивача  

Позивач вказав, що перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . 
Так як шлюб було розірвано, а відповідач проживає окремо і ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, то позивач просив суд стягнути із неї на його користь аліменти на утримання дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позву і до досягнення дитиною повноліття. 

Учинені судом процесуальні дії 

Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою від 23 лютого 2025 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви відповідно до ухвали цього ж суду від 04 лютого 2026 року. 
Ухвалою від 04 травня 2026 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору – Службу у справах дітей Арбузинської селищної ради. 

Позиція часників справи 

Позивач в судовому засіданні викладені у позовній заяві обставини підтвердив, а висунуті до відповідача вимоги підтримав повністю. 
Вказав, що шлюб із відповідачкою було розрізано в кінці 2025 року, однак, спільно вони не проживають ще приблизно з листопада 2024 року. 
У 2024 році відповідач дитину покинула, виїхала до м. Чернівці на заробітки, однак, знайшла там іншого чоловіка, з яким спільно проживає і вже має другу дитину. 
Таким чином, син фактично з шести місяців проживає разом з ним у с-щі Арбузинка і знаходиться на його утриманні. 
Тоді як відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ніяких витрат на одяг і харчування спільного сина не несе.
Відповідач факт проживання дитини разом із позивачем підтвердила. 
Вказала, що він належно дбає про сина, забезпечує його усім необхідним, а так само і займається вихованням і розвитком дитини. Нарікань у неї стосовно догляду за дитиною немає. 
Вона, у цілому, проти утримання дитини не заперечує, але наразі перебуває у декретній відпустці по догляду за другою дитиною, у зв`язку із чим не працює і ніяких інших доходів не має. 
Крім цього, пояснила, що відповідач забрав у неї дитину проти її волі.
Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору – Служби у справах дітей Арбузинської селищної ради пояснила, що дитина сторін дійсно проживає разом із позивачем. 
Служба у справах дітей знає про ситуацію, що мала у відносинах батьків дитини, за якої відповідач власноручно написала заяву про її згоду на проживання сина з батьком та виїхала за межі області, тоді як позивач повністю забезпечує базові потреби сина, у т.ч. й у постійному огляді лікарів. Загалом, хлопчику створено усі належні умови для проживання і розвитку. 
Представник Служби у справах дітей вважає, що буде на краще, якщо дитина проживатиме разом із позивачем. 

Установлені судом фактичні обставини у цій справі і застосоване право 

Суд, у свою чергу, заслухавши сторони та представника третьої особи, вивчивши і проаналізувавши усі наявні у справі письмові докази, оцінивши їх як кожен окремо, так і в цілому, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, у т.ч. через призму належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності, встановив таке.
З 14 червня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син – ОСОБА_5 . 
Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2025 року. 
Судом беззаперечно встановлено, що з кінця 2024 року дитина проживає разом із позивачем у в с –щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області, тоді як відповідач проживає окремо і створила нову сім`ю, до складу якої входить малолітня дитина. 
Водночас, відповідач не заперечувала того факту, що матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а син знаходиться на повному забезпеченні позивача.
З 01 березня 2025 року позивач отримує допомогу при народженні дитини, що підтверджується довідкою Головного управління ПФУ в Миколаївській області від 04 травня 2026 року. 
Із акту обстеження матеріально – побутових умов сім`ї позивача від 11 грудня 2024 року встановлено, що дитині забезпечено належні умови проживання.
Суд з`ясував, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання, не працює, не має доходів, окрім допомоги при народженні дитини, на цей час у зареєстрованому шлюбі не перебуває і має малолітню дитину. 
Суд не встановив наявності у відповідача рухомого/нерухомого майна ні на праві власності, ні на праві користування.
При цьому, стан здоров`я сторін і їхньої дитини задовільний, принаймні, протилежного не установлено.
Крім цього, очевидно, що між сторонами відсутня обопільна домовленість щодо способів утримання їхньої спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, про що, зокрема, свідчить звернення до суду із цим позовом.
А тому між ними виникли правовідносини щодо утримання дитини, які належить врегулювати в судовому порядку. 

Застосоване судом право і мотиви прийнятого рішення 

Зокрема, стаття 180 СК України установлює обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
При цьому, способи виконання батьками такого роду обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).
За відсутності такої домовленості, відповідні правовідносини регулюються нормою ч. 3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Верховний суд неодноразово вказував, що аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (наприклад, постанова ВС від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц). 
А згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, можна виснувати, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом і має право вибору щодо способу їх стягнення.
При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, що регламентовані ч. 1 ст. 182 СК України, а також те, що розмір аліментів у жодному разі не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Тому у цьому аспекті суд бере до уваги малолітній вік дитини, задовільний стан її здоров`я та її матеріальне становище, зокрема, те, що вона проживає разом з батьком, який офіційно не працевлаштований, і перебуває на даний час на його утриманні.
Також суд враховує матеріальне становище і стан здоров`я відповідача, яка має задовільний стан здоров`я, є особою працездатного віку, однак, не працює, але здійснює догляд за малолітньою дитиною і не має офіційних джерел доходу, окрім як державна допомога при народженні дитини. 
Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд діючи у межах заявлених позивачем вимог, також виходить із того, що вони мають бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2 ст. 182 СК України) і не може бути меншим від 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до та норм сімейного законодавства при вирішенні будь-яких питань щодо положень вказаної Конвенції першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та закріплене в СК України.
Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, у той час, як відповідач повинна нести відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку і належного забезпечення її дитини.
Отже, суд, у контексті установлених ним фактичних обставин, із числа тих, що регламентовані ч. 1 ст. 182 СК України, приходить до висновку, що відповідач зобов`язана сплачувати аліменти на утримання її сина у розмірі, що заявлений позивачем, а саме: у розмірі 1/6 частини її заробітку (доходу), але у будь-якому випадку не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При цьому, суд виходив із того, що у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини, зокрема, на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Саме тому відсутність у відповідача доходу і наявність другої дитини не звільняє її від обов`язку сплачувати аліменти у разі, якщо вона проживає окремо від спільної із позивачем дитини і не бере участі у її матеріальному утримані. 
Суд, крім того, не установив обставин, що передбачені ст. 188 СК України.
На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину слід присудити із дня пред`явлення позову, як у даному випадку, з 19 січня 2026 року.
Тож, за встановлених обставин та у контексті наведених правових норм, суд висновує, що позивач правомірно очікує від відповідача співучасті у матеріальному утриманні спільної дитини.
А тому цей позов підлягає до повного задоволення. 

Про розподіл судових витрат 

Із відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 331,20 грн., так як позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати. 
Тож, у цьому випадку, судовий збір підлягає розподілу за правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на відповідача.

Інші питання, що вирішуються судом при стягненні аліментів 

На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд ухвалює про негайне виконання цього рішення у межах суми платежу за один місяць.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 10-13, 89, 141, 259, 263 - 265, 430 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов – задовольнити повністю. 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 (одна шоста) частини увід усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 січня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна ) грн. 20 коп. 
На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць - допустити до негайного виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення шляхом подання письмової апеляційної скарги на нього безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони у справі: 

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працевлаштований, місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; 

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання відсутнє; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ірина Явіца