печерський районний суд міста києва

Справа № 757/2950/24-ц 
пр. 2-2415/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року 
Печерський районний суд м. Києва в складі:	
головуючого: 	судді Григоренко І.В.,	
при секретарі:	Зінченко І.І.,	
за участю:	  	
представника позивача:	Фляшовського В.А. ,	
представника відповідача-1: відповідача-2:	Вальчука М., ОСОБА_2 ,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України та витребування майна з чужого володіння, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач-1, Мін`юст) та ОСОБА_2 (далі - відповідач-2, ОСОБА_2 ), в якому просить визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» № 556/5 від 09.02.2023 року в частині скасування рішення, прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко Вікторією Вікторівною від 13.12.2021 року № 62221901 в частині припинення запису про арешт № 39894923, та пункт 5 наказу Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» № 556/5 від 09.02.2023 року в частині скасування рішення від 04.02.2022 року № 63256736, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною; витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101682880000.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 04.02.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за № 406. З моменту придбання квартири і дотепер позивач фактично володіє та користується нею, уклав договори про надання житлово-комунальних послуг, замінив особові рахунки на його ім`я, уклав відповідні договори про надання житлово-комунальних послуг шляхом приєднання до умов надання послуг та здійснює їх оплату. 05.01.2024 року позивачу стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 було скасовано Міністерством юстиції України ще рік тому, а в самому реєстрі відновлено запис про право власності на квартиру за попереднього власника - відповідача ОСОБА_2 . Після з`ясування причин скасування права власності позивача на придбану ним квартиру останньому стало відомо, що наказом Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» № 556/5 від 09.02.2023 року, за результатами розгляду скарги державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. від 26.01.2023 № 17-07/21, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2023 року за № СК-234-23 та 30.01.2023 року за № СК-271-23, рішення від 04.02.2022 року № 63256736, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною, було скасовано. Зі змісту оскаржуваного наказу слідує, що на підставі рішень про державну реєстрацію речових прав, прийнятих від імені державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. (зокрема від 13.12.2021 року № 62221901) припинено запис про арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що наказ Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» № 556/5 від 09.02.2023 року підлягає визнанню незаконним та скасуванню в частині, що стосується права власності позивача. Позивач вказує, що вказаний наказ прийнятий Міністерством юстиції України із порушенням ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно т їх обтяжень» та Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128, а саме: сплив двомісячний строк з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, а також з порушенням річного строку з дня прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора, що є підставою для відмови у задоволенні скарги, та неповідомлення Міністерством юстиції України його як заінтересовану особу про подання міською радою скарги та дату розгляду такої скарги Міністерством юстиції України. Міністерство юстиції України без належних правових підстав скасувало право власності позивача на придбану ним квартиру. Внаслідок цього майно вибуло з володіння позивача поза його волею та перейшло до попереднього власника. Позивач вважає, що для повного та ефективного захисту порушених прав необхідно задовольнити віндикаційні вимоги щодо спірного майна.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2024 року, справу розподілено та 23.01.2024 року передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.
На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, на що 24.01.2024 року отримано відповідь № 418147.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2024 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України та витребування майна з чужого володіння, підготовче засідання у справі призначено на 21.05.2024 року.
29.04.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1- Барановської А.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки Мін`юст при розгляді скарги Державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. діяв в межах наданих йому повноважень відповідно до вимог чинного законодавства. 
29.04.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Невмержицької І.М. надійшло клопотання про витребування у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни належним чином засвідчених копій матеріалів нотаріальної справи по посвідченню договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 406.
01.05.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Невмержицької І.М. надійшла відповідь на відзив, у якій остання просила позов задовольнити, а доводи та аргументи, наведені у відзиві відповідача-1, відхилити, оскільки реєстратор мала технічну можливість дізнатися про прийняті від її імені рішення та обставини прийняття рішення чи вчинення дій, і у неї були відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені, зважаючи на те, що скарга не відповідала вимогам закону, а матеріали скарги не містять буд-яких матеріалів відносно квартири позивача.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2024 року клопотання представника позивача - адвоката Невмержицької І.М. про витребування доказів задоволено; витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи по посвідченню договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 406.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2024 року, у зв`язку із задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів, відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання відкладено до 08.08.2024 року.
08.08.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Невмержицької І.М. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 08.08.2024 року, без фіксування технічними засобами, в якій остання просила відкласти розгляд справи.
08.08.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 - Барановської А.М. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 08.08.2024 року, без фіксування технічними засобами.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2024 року, у зв`язку із задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання відкладено до 12.11.2024 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2024 року, у зв`язку із невиконанням ухвали суду та задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання відкладено до 16.01.2025 року.
28.10.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи по посвідченню договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 406, які були переданні головуючому судді 18.11.2024 року.
16.01.2025 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, та підготовче засідання призначено на 06.03.2025 року.
06.03.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Невмержицької І.М. надійшла заява про розгляд справи призначеної на 06.03.2025 року, без фіксування технічними засобами, у якій остання просить закрити підготовче провадження, призначити справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України та витребування майна з чужого володіння, та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 27.05.2025 року.
06.03.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 - Барановської А.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка була передана головуючому судді 10.03.2025 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2025 року у зв`язку з неявкою відповідача-2, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 12.08.2025 року.
12.08.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Фляшовського В.А. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 06.03.2025 року, без фіксування технічними засобами.
12.08.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 - Махицького О.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2025 року, у зв`язку із задоволення клопотання представника відповідача-1 про відкладення розгляду справи, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 21.10.2025 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2025 року в судовому засіданні, на підставі ч. 2 ст. 240 ЦПК України, було оголошено перерву до 02.12.2025 року.
В судове засідання 02.12.2025 року з`явились представник позивача, представник відповідача-1 та відповідач-2.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав.
Відповідач-2 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.
Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача-1, відповідач-2, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Суд встановив, що 07.12.2019 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., та зареєстрований в реєстрі за № 3880. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101682880000, номер запису про право власності 34520611 (том 2, а.с. 197).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.07.2020 року у справі № 757/53803/19-ц заяву ОСОБА_5 про забезпечення її позову до Міністерства юстиції України, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про скасування рішення та витребування майна задоволено; накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо передання третім особам права власності на квартиру АДРЕСА_1 , до набрання чинності рішенням суду по цивільній справі № 757/53803/19-ц (том 1, а.с. 107-111).
04.02.2022 року між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 406 (том 1, а.с. 41-42).
04.02.2022 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (номер запису про право власності 46525844), на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2022 року, номер 406, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 297963983 від 04.02.2022 року (том 1, а.с. 30).
Так, 26.01.2023 року державний реєстратор Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. звернулася до Міністерства юстиції України зі скаргою № 17-07/21, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.01.2023 року за № СК-234-23 та 30.01.2023 року за № СК-271-23, у якій остання повідомила про встановлення випадків використання її реєстраційних рішень з метою зняття обмежень, арештів з нерухомого майна, яке розташоване за межами Лозівської міської територіальної громади (том 1, а.с. 113-115).
08.02.2023 року Міністру юстиції України Денису Малюсьці було направлено службову записку № 409-33.1.1-23 від 08.02.2023 року, щодо наявності очевидних порушень закону в рішенні державного реєстратора, підписану директором департаменту (керівником офісу) Офісу протидії рейдерству Віктором Дубовиком, заступником директора департаменту Оленою Антонюк, заступником директора департаменту (керівника офісу) - начальником Управління Іваном Кородюком, заступником начальника управління - начальником відділу Анастасією Книжник, заступником начальника управління - начальником відділу Олегом Лук`янчиковим, заступником начальника відділу Софією Ковальчук, головним спеціалістом Анастасією Ткаченко та погодженої першим заступником Міністра юстиції України Євгенієм Горовцем, якою рекомендовано скаргу державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. від 26.01.2023 року № 17-07/21 розглянути невідкладно без розгляду її колегіально та задовольнити (том. 1, а.с. 225-231).
Наказом Міністерства юстиції України від 09.02.2023 року № 556/5 року скаргу державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко Вікторії Вікторівни від 26.01.2023 року № 17-07/21, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 27.01.2023 року за № СК-234-23 та 30.01.2023 року за № СК-271-23, задоволено та скасовано рішення, прийняте державним реєстратором Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. від 13.12.2021 року № 62221901, а також рішення, прийняте Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною від 04.02.2022 року № 63256736 (том 1, а.с. 22-29).
Зі змісту наказу встановлено, що за результатом розгляду скарги згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення від 13.12.2021 року № 62221901, прийнятого від імені державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. припинено запис про арешт № 39894923, унаслідок чого на підставі рішення від 04.02.2022 року № 63256736, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. зареєстровано перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 . 
Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.
Змістом статей 316, 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною другою статті 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливому порушенню, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушень його права.
Статтею 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав визначений, зокрема, змістом статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на момент розгляду скарги) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України або до суду. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.
Міністерство юстиції України розглядає: 1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України; 3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами.
Під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється також перевірка відповідності законодавству у сфері державної реєстрації прав рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, що оскаржувалися до відповідного територіального органу.
Частиною третьою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, але не пізніше одного року з дня прийняття відповідного рішення, здійснення дії або бездіяльності.
Змістом абзацу першого, п`ятого частини четвертої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав подається у письмовій формі та має містити відомості про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), номер телефону та/або адресу електронної пошти, суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, а також прохання (вимоги) скаржника та дату складення скарги. Якщо з дня прийняття оскаржуваного рішення, здійснення дії або бездіяльності спливло більше двох місяців, а у випадку, передбаченому абзацом другим частини третьої цієї статті, - більше одного місяця, скарга має містити також відомості про дату, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подана особою, яка не має на це повноважень, або не містить відомостей про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, дати, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав (якщо зазначення такої дати є обов`язковим), повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження.
Згідно з частиною шостою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу: про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав); про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав); про залишення скарги без розгляду по суті.
Відповідно до ч. 10 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, процедуру здійснення Мін`юстом та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту визначає Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128 (далі - Порядок № 1128) (у редакції чинній на час розгляду скарги).
Пунктом 2 Порядку № 1128 встановлено, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом.
Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.
Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом. Склад колегій затверджується Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.
Пунктом 3 Порядку № 1128 (у редакції на момент звернення зі скаргою) передбачено, що скарга у сфері державної реєстрації реєструється у день її надходження до Мін`юсту чи відповідного територіального органу відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1128 (у редакції на момент звернення зі скаргою) Мін`юст чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет пересилання її за належністю відповідному територіальному органу чи Мін`юсту, а також встановлення підстав для відмови в її задоволенні, а саме: оформлення скарги без дотримання вимог, визначених законом; наявність інформації про судове рішення про відмову позивача від позову з такого самого предмета спору, про визнання відповідачем позову або затвердження мирової угоди сторін; наявність інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави; наявність рішення Мін`юсту чи його територіального органу з такого самого питання; здійснення Мін`юстом чи його територіальним органом розгляду скарги з такого самого питання від того самого скаржника; подання скарги особою, яка не має на це повноважень; закінчення встановленого законом строку подачі скарги; розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Мін`юсту чи його територіального органу.
Положенням пункту 6 Порядку № 1128 (у редакції на момент звернення зі скаргою) встановлено, що якщо під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації відповідно до пункту 5 цього Порядку встановлено наявність підстав для відмови в її задоволенні, Мін`юст чи відповідний територіальний орган не пізніше ніж протягом десяти робочих днів з дня її реєстрації приймає мотивоване рішення про відмову в задоволенні такої скарги на підставі службової записки посадових осіб Мін`юсту чи відповідного територіального органу, погодженої відповідно заступником Міністра чи заступником керівника територіального органу Мін`юсту. Рішення про відмову у задоволенні скарги у сфері державної реєстрації з підстави оформлення її без дотримання вимог, визначених законом, не позбавляє скаржника права на повторне звернення з такою скаргою в межах визначеного законом строку.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 1128 (у редакції, що діяла на момент прийняття Наказу), у разі коли під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації відповідно до пункту 5 цього Порядку не виявлено підстав для відмови в її задоволенні чи підстав для пересилання її за належністю, Мін`юст чи відповідний територіальний орган здійснює колегіальний розгляд такої скарги на предмет наявності (відсутності) порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, що оскаржуються.
Крім того, абзацом другим пункту 8 Порядку № 1128 (у редакції, що діяла на момент прийняття Наказу) передбачено, що якщо під час розгляду Мін`юстом скарги у сфері державної реєстрації відповідно до пункту 5 цього Порядку не виявлено підстав для відмови в її задоволенні чи підстав для пересилання її за належністю, проте встановлено наявність очевидних порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, розгляд такої скарги здійснюється Мін`юстом на підставі службової записки посадових осіб Мін`юсту, погодженої заступником Міністра, невідкладно без розгляду її колегіально.
Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що: право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора має особа, яка вважає, що її права порушено; розгляд скарги по суті здійснюється виключно у разі, якщо скарга відповідає вимогам, встановленим нормативно-правовими актами та подана у передбачений останніми строк; у скарзі повинні бути викладені обставини, що обґрунтовують порушення прав скаржника та спосіб поновлення порушеного права; скарга має бути розглянута у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян»; встановлення наявності очевидних порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України, розгляд такої скарги здійснюється Міністерством юстиції України на підставі службової записки посадових осіб Мін`юсту, погодженої заступником Міністра, невідкладно без розгляду її колегіально.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що внаслідок винесення Міністерством юстиції України незаконного наказу «Про задоволення скарги» № 556/5 від 09.02.2023 року, спірне майно вибуло з його володіння поза його волею та без відома, перейшовши у власність попереднього власника.
Так, Міністерство юстиції України встановило наявність очевидних порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, тому розгляд скарги здійснили на підставі службової записки посадових осіб Мін`юсту, погодженої заступником Міністра, невідкладно без розгляду її колегіально.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд погоджується з доводами представника відповідача, що скаржник дізнався про порушення її прав не раніше 20.01.2023 року, що підтверджується сформованими нею звітами. Тобто, строк оскарження має відраховуватися із цієї дати, скарга була подана в межах строків оскарження.
Отже, наказ Міністерства юстиції України № 556/5 від 09.02.2023 року «Про задоволення скарги» прийнято з дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребувати квартири АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне.
Так, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.07.2020 року у справі № 757/53803/19-ц накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо передання її третім особам, до набрання чинності рішенням суду по цивільній справі № 757/53803/19-ц (том 1, а.с. 107-111).
Проте, незаконним рішенням від 13.12.2021 року № 62221901, прийнятим від імені державного реєстратора Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. припинено запис про арешт № 39894923, на квартиру АДРЕСА_1 , унаслідок чого на підставі рішення від 04.02.2022 року № 63256736, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. зареєстровано перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 . 
Отже, 04.02.2022 року ОСОБА_2 , усупереч встановленим обмеженням та в період дії прямої заборони на вчинення будь-яких дій щодо цього нерухомого майна, здійснив відчуження вказаної квартири на користь ОСОБА_3 .
З матеріалів справи, що ОСОБА_3 користується даною квартирою, уклав договори про надання житлово-комунальних послуг, замінив особові рахунки на його ім`я, уклав відповідні договори про надання житлово-комунальних послуг шляхом приєднання до умов надання послуг та здійснює їх оплату.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Як визначено у п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 2 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Правила частини першої статті 388 ЦК стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване в нього…Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року
у справі № 925/1351/19).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16).
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. постанову Великої Палати від 14.12.2022 року в справі № 461/12525/15-ц).
Верховний Суд дійшов висновку, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням (див. постанову Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 645/4220/16-ц).
Відповідно до пункту 51 постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 669/927/16-ц однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. 
Згідно із пунктом 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовані висновки, відповідно до яких за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
У постанові Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 сформовано висновок, за змістом якого добросовісний набувач, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (прилюдних торгів у межах здійснення виконавчого провадження).
Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нерухомого майна. Однак, оскільки вказане майно вибуло поза волею дійсного власника, це є підставою для його витребування відповідно до ст. 388 ЦК України.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як визначено у ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подачу позову до Печерського районного суду м. Києва сплачено судовий збір у розмірі 12 040,96 грн. (за вимогу немайнового характеру в частині визнання протиправним та скасування наказу у розмірі 968,96 грн. та за вимогу майнового характеру в частині витребування майна з чужого незаконного володіння у розмірі 11 072,00 грн., що підтверджується квитанцією № 3727-7832-0004-2467 від 17.01.2024 року.
З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зокрема в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, то відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача-2 підлягає судовий збір у розмірі 11 072,00 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 19, 41 Конституції України, Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128, ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 386, 387, 388, 393 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 15, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України та витребування майна з чужого володіння - задовольнити частково.
Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101682880000.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 11 072 (одинадцять тисяч сімдесят дві) грн. 00 коп.
Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . 
Відповідач-1: Міністерство юстиції України, 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, код ЄДРПОУ 00015622.
Відповідач-2: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений та підписаний 14.04.2026 року.

Суддя І.В. Григоренко