справа № 381/2810/24 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/7994/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Терещенко Людмилою Вячеславівною на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» про повернення безпідставно набутих грошових коштів, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом. 
Позовні вимоги обґрунтовув тим, що в рамках кримінального провадження №12024111130000467 від 19.02.2024 було вилучено та арештовано автомобіль марки Volkswagen «Caddy Kasten», д.н.з НОМЕР_1 та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 .
Разом з цим, 11.04.2024 року позивач прибувши за місцем знаходження транспортного засобу дізнався, що за зберігання та транспортування автомобіля з місця ДТП до майданчику, він має сплатити грошові кошти у розмірі 10 960,00 грн, що він і зробив. 
На підтвердження оплати позивач отримав товарний чек від 11.04.2024р., який містить підпис працівника даного майданчику, але не містить печатку юридичної особи. 
Представник позивача, дізнавшись про те що, зберігання транспортного засобу на території майданчику тимчасового утримання транспортних засобів здійснювалось на підставі договору відповідального зберігання укладеного між ТОВ «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» та Головним управлінням Національної поліції в Київській області 09.05.2024 року надіслав на адресу відповідача вимогу про повернення на розрахунковий рахунок позивача безпідставно набутих коштів в сумі 10 960,00 грн, але станом на дату подання позовної заяви а ні відповіді, а ні коштів ні позивач, ні його представник не отримали.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ТОВ «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» безпідставно набуті кошти у розмірі 10 960,00 грн. та витрати понесені на сплату судового збору та правничу допомогу.
11 червня 2024 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області дану справу було передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
24 липня 2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
29 грудня 2025 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» про повернення безпідставно набутих грошових коштів було відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представником ОСОБА_1 - адвокаткою Терещенко Л.В. 09 лютого 2026 року через систему ЄСІТС «Електронний суд» було подано до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року та задовольнити позовні вимоги.
Адвокатка зазначає, що судом фактично було підмінено предмет доказування, змістивши акцент із наявності правової підстави набуття коштів на оцінку суб`єктивної поведінки позивача.
Так, у справі беззаперечно встановлено, що відповідач отримав 10 960,00 грн, які були сплачені позивачем та відповідачем не було доведено існування правової підстави.
На думку апелянта, суд першої інстанції не встановив жодної норми права, яка покладала б на власника речового доказу обов`язок фінансувати його зберігання.
Натомість суд зосередився на «добровільності» сплати, що не є юридичним критерієм для застосування ст.1212 ЦК України. Апелянт вказує, щоміж сторонами не укладено договору,не погоджено тарифу, не встановлено публічного обов`язку сплати та не існує нормативного акту, що прямо покладає витрати на власника речового доказу.
Отже, висновок суду про відсутність підстав для застосування ст.1212 ЦК України, є необґрунтованим.
Також, зазначено, що згідно з Постановою КМУ №1104 від 19.11.2012року витрати на зберігання речових доказів здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.
Зберігання автомобіля здійснювалося у межах кримінального провадження на підставі договору між відповідачем та органом поліції у статусі речового доказу.
Так, суд визнав існування цього нормативного регулювання, але не зробив логічного висновку про те, якщо фінансування покладається на державу - відповідач не мав права вимагати кошти з власника. Таким чином, рішення суперечить імперативним нормам спеціального законодавства.
Крім цього, апелянт посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував принцип суперечливої поведінки.
Також, зазначено, що відповідач не подав відзив, не надав доказів, не довів законність стягнення коштів, а тому суд фактично самостійно сформував правову позицію відповідача, що суперечить принципу змагальності (ст. 12 ЦПК України).
На думку апелянта, суд помилково кваліфікував сплату як добровільну. Фактично автомобіль перебував у володінні відповідача, його повернення було поставлено в залежність від внесення коштів, відмова від сплати означала неможливість реалізації права власності. Такі обставини свідчать про сплату під впливом вимушених умов, а не як прояв вільного волевиявлення.
Відтак, суд першої інстанції не встановив правову підставу набуття коштів, неправильно застосував ст. 1212 ЦК України, безпідставно застосував принцип добросовісності, порушив принцип змагальності. За таких обставин рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.
Враховуючи дані обставини, апелянт просить суд скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року у справі № 381/2810/24 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву про повернення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Терещенко Людмилою Вячеславівною на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» про повернення безпідставно набутих грошових коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження була направлена позивачу та відповідачу через систему ЄСІТС «Електронний Суд», що підтверджується Звітом про доставку вхідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в рамках кримінального провадження №12024111130000467 від 19.02.2024 було вилучено та арештовано автомобіль марки Volkswagen «Caddy Kasten», д.н.з НОМЕР_1 та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 .
Зберігання транспортного засобу на території майданчику тимчасового утримання транспортних засобів здійснювалось на підставі договору відповідального зберігання укладеного між ТОВ «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» та Головним управлінням Національної поліції в Київській області.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення, зокрема послався на постанову Кабінету Міністрів України N 1104 від 19 листопада 2012 року, якою затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, яким визначено правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.
Пунктом 32 цього Порядку встановлено, що фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.
Спільним наказом Генеральної прокуратури України, Державної податкової адміністрації України, Верховного суду України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та Державної судової адміністрації України N 51/401/649/471/23/125 від 27 серпня 2010 року затверджено Інструкцію про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду.
Відповідно до абз. 4 п. 13 Інструкції витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок Держави.
Відтак, суд першої інстанції зазначив, що з огляду на наведені положення вбачається, що в будь-якому випадку витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству.
При цьому, суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 та вказав на те, що тлумачення норм ст. ст. 3, 1212-1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (до аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Отже, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У даній справі позивач сплатив грошові кошти ТОВ «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД», при цьому позивач знав та повинен був розуміти, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів. Позивач добровільно сплачував кошти, а тому його поведінка є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
Відтак, оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, як стверджує позивач, проте він здійснював цей платіж, отже його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Враховуючи дані висновки суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Так, частина друга статті 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Крім цього, вартим уваги є те, що частиною першою статті 100 КПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 100 КПК України).
Отже, обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та повернути особі, у якої воно було вилучено, прямо передбачений чинним законодавством.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 118, частини першої статті 123 КПК України витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів є процесуальними витратами, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.
При цьому, процесуальні витрати, понесені, в тому числі і у кримінальному провадженні, не є збитками в розумінні статті 224 ГК України та статті 22 ЦК України та не є безпідставно набутими коштами в розумінні положень статті 1212 ЦК України, тому не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків чи безпідставно набутих коштів. Натомість такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (такий висновок відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду, зокрема постановам Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц та від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17).
Відповідно до пункту 13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом Генеральної Прокуратури України, Міністерства Внутрішніх Справ України, Державної податкової адміністрація України, Служби Безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125 (далі - Інструкція), витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави. Витрати на зберігання речових доказів, при направленні у подальшому кримінальної справи до суду з обвинувальним висновком чи для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, включаються до складу процесуальних витрат, питання про які вирішується судом у порядку, передбаченому КПК України.
Отже, зазначеними актами встановлений порядок зберігання речового доказу і визначений порядок відшкодування витрат за його утримання.
Так, вбачається, що в рамках кримінального провадження №12024111130000467 від 19 лютого 2024 року було вилучено та арештовано автомобіль марки Volkswagen «Caddy Kasten», д.н.з НОМЕР_1 та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 .
Зберігання транспортного засобу на території майданчику тимчасового утримання транспортних засобів здійснювалось на підставі договору відповідального зберігання укладеного між ТОВ «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» та Головним управлінням національної поліції в Київській області.
При цьому, позивач не був стороною даного договору, однак не бажаючи врегулювати дане питання у інший спосіб, зокрема звернення до товариства або ж поліції самостійно сплатив кошти у розмірі 10 960,00 грн. 
Таким чином, позивач сплатив грошові кошти на користь ТОВ «СПЕЦ ТРАНС СКЛАД» знаючи та розуміючи, що між ним та відповідачем відсутні договірні відносини/ зобов`язання (відсутній обов`язок), що вказує на те, що потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта щодо помилковості застосування норм ст. 1212 ЦК України.
Також, безпідставними є посилання на не врахування судом першої інстанції спеціальних норм, оскільки судом першої інстанції вони були враховані.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сторона при зверненні до суду самостійно визначається зі способом захисту своїх прав.
Верховний Суд неодноразово зазначав, зокрема у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 910/3372/19, від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 24 грудня 2019 року у справі № 902/377/19, що предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем. І суд не може виходити за межі позовних вимог.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи та застосував норми права, у відповідності до заявлених вимог позивача та обраного ним способу захисту своїх прав.
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.
В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.
Таким чином, колегія судів вважає вірними посилання суду першої інстанції на принцип добросовісності, а тому доводи апелянта є суб`єктивним трактуванням законодавства та судової практики. 
Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, судові витрати позивача понесені у зв`язку з розглядом справи розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Терещенко Людмилою Вячеславівною на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко
Судді: 
О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова