ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
25.05.2026	Справа № 910/11193/25	

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" 
до держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації 
про стягнення 7 142 534,68 грн
Суддя О.В. Гумега 
секретар судового засідання
Ю.В. Завадська 
Представники: 
від позивача - не з`явився;
від відповідача - не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" (далі - позивач, ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (далі - відповідач) про відшкодування збитків у розмірі 7 142 534,68 грн.
08.09.2025 до суду від позивача надійшло клопотання, відповідно до змісту якого позивач просив суд долучити до позовної заяви докази направлення на офіційну електронну пошту Генеральної прокуратури Російської Федерації копії позовної заяви та додатків до неї, переклад яких здійснено російською мовою. Клопотання судом задоволене.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 позовну заяву ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.
26.09.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із доданими до неї документами. Згідно наведеної заяви позивач визначив до стягнення з відповідача відшкодування збитків у розмірі 6 814 389,86 грн.
Враховуючи визначену у заяві про усунення недоліків суму відшкодування збитків у розмірі 6 814 389,86 грн, а також зміст раніше поданої позовної заяви про відшкодування збитків у розмірі 7 142 534,68 грн, суд розцінив подану позивачем заяву як заяву про зменшення розміру позовних вимог.
Отже, суд розглядає заявлені позивачем позовні вимоги до відповідача про відшкодування збитків у розмірі 6 814 389,86 грн.
Враховуючи, що відповідач є іноземною державою, суд дійшов висновку призначити підготовче засідання у справі через значний проміжок часу для забезпечення належного повідомлення відповідача про розгляд справи №910/11193/25 та надання останньому можливості підготувати відзив та подати документи на підтвердження своєї правової позиції в даному спорі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11193/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, розгляд справи призначено на 20.04.2026 о 10:00 год., зобов`язано позивача здійснити нотаріально засвідчений переклад російською мовою ухвали Господарського суду міста Києва від 06.10.2025, позовної заяви, заяви про усунення недоліків та доданих до цих заяв документів у справі № 910/11193/25 та направити скан-копії такого перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної прокуратури Російської Федерації (erp_support@genproc.gov.ru), докази чого надати суду, постановлено здійснити повідомлення відповідача про розгляд справи № 910/11193/25 та про призначене підготовче засідання шляхом публікації оголошення про дату, час і місце проведення підготовчого засідання на офіційній веб-сторінці Господарського суду міста Києва. 
04.11.2025 до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду.
У підготовче засідання, призначене на 20.04.2026, з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.
У підготовчому засіданні, призначеному на 20.04.2026, суд долучив до матеріалів справи заяву позивача на виконання вимог ухвали суду від 06.10.2025.
У підготовчому засіданні, призначеному на 20.04.2026, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 25.05.2026 о 10:00 год., зобов`язано позивача здійснити нотаріально засвідчений переклад російською мовою ухвали Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 та направити скан-копію такого перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної прокуратури Російської Федерації (erp_support@genproc.gov.ru), докази чого надати суду.
30.04.2026 до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду.
У судове засідання, призначене на 25.05.2026, представники сторін не з`явились, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені.
У судовому засіданні, призначеному на 25.05.2026, суд долучив до матеріалів справи заяву позивача на виконання вимог ухвали суду від 20.04.2026.
Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Судом враховано, що явка учасників справи у судове засідання, призначене на 25.05.2026, визнана ухвалою суду від 20.04.2026 не обов`язковою. 
Судом також враховано, що після 30.04.2026 (позивачем подана заява на виконання вимог ухвали суду) будь-яких заяв чи клопотань, в тому числі про зміну позовних вимог або про відмову від позову, від позивача до суду не надходило.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу).
Зважаючи на наведені обставини та приписи статей 165, 202 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснював розгляд справи по суті у судовому засіданні 25.05.2026 за відсутності сторін (їх представників) відповідно до заявлених позивачем вимог до відповідача (згідно заяви про зменшення позовних вимог) за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 194 Господарського процесуального кодексу завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
З`ясувавши обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. 
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (стаття 124 Конституції України).
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 наведеної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
З огляду на положення ст. 20 ЦК України та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з даним позовом до держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (відповідач) про відшкодування збитків у розмірі 6 814 389,86 грн.
Предметна юрисдикція.
Спір у даній справі виник між юридичною особою приватного права - позивачем та іноземною державою-агресором як особливим суб?єктом, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права. У розрізі предмета спору слід зазначити, що спір у даній справі виник з приводу відшкодування матеріальної шкоди, завданої господарюючому суб`єкту пошкодженням його майна, яке використовувалось у господарській діяльності. З огляду на критерії розмежування юрисдикції, суб`єктний склад спору та його предмет, суд дійшов висновку про те, що спір у даній справі містить ознаки господарського спору та має вирішуватися у порядку господарського судочинства.
Територіальна юрисдикція.
За приписами частини 8 статті 29 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає правила альтернативної підсудності, позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди. Вибір підсудності справи між місцем заподіяння шкоди позивачу або місцем знаходження відповідача належить позивачу.
Судом встановлено, що згідно поданого позову місцем заподіяння шкоди позивачу є місто Київ (місцезнаходження приміщення, яке позивач орендував на підставі Договору суборенди № 011223-СО від 01.12.2023, яке було знищене внаслідок влучання російської ракети та пожежі 02.01.2024), у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що розгляд спору у даній справі відноситься до територіальної юрисдикції Господарського суду міста Києва.
Щодо визначення належного відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 167 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. 
Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. 
Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та наведеної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. 
Згідно із статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.11.2023 у справі № 910/5699/23 відзначив, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) на позивача, відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України, покладено обов`язок зазначити, окрім безпосередньо держави, яка за його ствердженням завдала йому шкоди, також орган (органи) відповідної держави, якого (яких) позивач зазначає порушником своїх прав. 
Позивач, звертаючись із позовними вимогами у цій справі про відшкодування шкоди, завданої військової агресією Російської Федерації, визначив відповідачем державу Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, пославшись на положення пункту 3.1 статті 1 федерального закону "Про прокуратуру Російської Федерації", згідно яких Генеральна прокуратура Російської федерації в межах своєї компетенції забезпечує представництво та захист інтересів Російської федерації в міждержавних органах, іноземних та міжнародних судах, іноземних та міжнародних третейських.
Отже, позивач, звертаючись із позовними вимогами у даній справі про відшкодування шкоди, завданої військовою агресією Російської Федерації, та вказавши відповідний представницький орган вказаної держави, дотримав вимоги норм процесуального права (пункт 2 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України).
Повідомлення відповідача про розгляд справи.
Повідомлення сторін про розгляд справи, що включає надання сторонам достатнього часу для представлення своєї позиції, є важливим для дотримання засадничих принципів рівності та змагальності сторін судового провадження. Як складова цих принципів, повідомлення сторін необхідне для відповідності судочинства верховенству права, належному відправленню правосуддя (due process) та справедливому розгляду справи (fair trial).
Враховуючи статус іноземної держави як учасника судового процесу, Російську Федерацію неможливо належно повідомити на території України, що викликає необхідність вручити документи за кордоном.
Згідно з статтею 365 Господарського процесуального кодексу України, іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Стаття 367 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Україною було ратифіковано принаймні три міжнародні договори, що prima facie можуть застосовуватися до питань вручення судових документів іноземним державам, а саме (1) Конвенцію про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року (надалі "Гаазька Конвенція"), (2) Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року (надалі "Мінська Конвенція") та (3) Угоду про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 19 грудня 1992 року (надалі "Київська Угода").
Відповідно до частини 1 статті 1 Гаазької Конвенції вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.
Водночас, виконання приписів Гаазької Конвенції при розгляді даної справи не є можливим. Згідно з частиною статті 2 Конвенції кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3-6.
24 лютого 2022 року Міністерство закордонних справи України повідомило Міністерство закордонних справ Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14 лютого 1992 року.
Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.
Оскільки дипломатичні відносини України та Російської Федерації розірвано, Господарський суд міста Києва не має можливості вручити судові документи на території держави агресора через механізм Гаазької Конвенції.
Підписання Гаазької Конвенції не забороняє договірним державам укладати між собою інші міжнародні угоди з питання порядку вручення судових документів. До початку повномасштабної агресії Російської Федерації проти України ці питання також регулювалися Мінською Конвенцією та Київською Угодою. Проте, вручення судових документів за обидвома міжнародними договорами перестало бути можливим через вихід України із цих договорів.
Закон України № 2783-IX, який набрав чинності 23 грудня 2022 року, передбачає зупинення дії Мінської Конвенції та Протоколу до неї у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь та подальший вихід з неї України.
Відповідно до статті 72 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України "Про міжнародні договори України" містить аналогічну норму.
За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської Конвенції у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року. З дати зупинення дії Мінської Конвенції не здійснюється співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами Російської Федерації та Республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї.
Щодо виходу України з Мінської Конвенції та Протоколу, то Конвенція вважається припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами з 19 травня 2024 року, оскільки напередодні закінчився черговий п`ятирічний період дії Конвенції для України, а відповідно до частини 2 статті 84 Мінської Конвенції кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців до закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії.
Таким чином, з кінця грудня 2022 року Мінська Конвенція не може підлягати застосуванню Україною для направлення судових доручень у Російську Федерацію чи Республіку Білорусь.
Суд зазначає, що у будь-якому випадку, передбачений статтею 5 Мінської Конвенції порядок зносин - через центральні органи компетентних установ юстиції Договірних Сторін - практично неможливо реалізувати через розрив дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією.
Закон України № 2855-IX, який набрав чинності 5 лютого 2023 року, передбачає вихід України з Київської Угоди на підставі статті 62 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів у зв`язку з докорінною зміною обставин, які існували на дату укладення Київської Угоди.
Таким чином, з лютого 2023 року Київська Угода не підлягає застосуванню Україною для направлення судових доручень в Російську Федерацію чи Республіку Білорусь.
Суд зазначає, що у будь-якому випадку, передбачений статтею 5 Київської Угоди порядок зносин - "компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо" - практично неможливо реалізувати через розрив дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією.
З огляду на наведене, суд констатує неможливість вручення судових документів у порядку Гаазької Конвенції, Мінської Конвенції, Київської Угоди, а також статті 367 Господарського процесуального кодексу України. 
Водночас, в умовах, що склалися, ефективним способом вручення судових документів, який не суперечить Господарського процесуального кодексу України, є повідомлення електронною поштою на офіційну електронну адресу органів влади Російської Федерації.
Судом враховано, що стаття 120 Господарського процесуального кодексу України прямо передбачає можливість виклику та повідомлення судом учасників справи електронною поштою у випадках термінової необхідності, встановленої цим кодексом. З огляду на наведене, направлення сторонами і судом документів у справах проти Російської Федерації електронною поштою відповідає нормам Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, в органів державної влади Російської Федерації відсутній обов`язок (і технічна можливість) реєструвати електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС). Це, у свою чергу, є підтвердженням допустимості надсилання електронною поштою процесуальних документів для цілей повідомлення Російської Федерації.
Повідомлення електронною поштою має бути здійснене на електронну адресу компетентного органу Російської Федерації, адже не існує єдиної електронної адреси Російської Федерації як держави.
Позивач визначив відповідачем державу Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації.
Генеральна прокуратура Російської Федерації з 2021 року є органом, що забезпечує представництво і захист інтересів Російської Федерації в міждержавних органах, іноземних і міжнародних (міждержавних) судах, іноземних і міжнародних третейських судах (арбітражах), окрім випадків розгляду суперечок між Російською Федерацією та іноземними державами чи міжнародними організаціями.
Суд виходив із необхідності дотримання процесуальних умов повідомлення відповідача про те, що до нього подано позов, надіслання копії позову з додатками відповідачу та повідомлення відповідача про хід розгляду справи, що забезпечує дотримання закріплених в міжнародних конвенціях та Конституції України основоположних засад судочинства про рівність учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд дійшов висновку, що процесуальні документи у даній справі належить надсилати Російській Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації на офіційну електронну адресу останньої (erp_support@genproc.gov.ru).
У поєднанні з вищенаведеним доступним способом повідомлення Російської Федерації, суд визначив також можливість повідомлення Російської Федерації у справі про розгляд даної справи шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади України. 
Судом враховано, що надання відповідачу документів на зрозумілій йому мові є складовою принципу рівності сторін судового процесу і важливим елементом принципів due process та fair trial, адже дозволяє забезпечити відповідачу належні умови для організації його захисту у справі. Суд зобов`язаний забезпечити умови, за яких сторона мала б змогу ознайомитися із суттю висунутих проти неї позовних вимог, представити свої докази та заперечення (у формі відзиву), особисто чи залучивши представника для захисту.
З метою дотримання основних засад господарського судочинства та з метою дотримання процесуальних прав Російської Федерації як відповідача та належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд вжив всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи № 910/11193/25 та про призначені підготовче та судове засідання у даній справі, а саме.
Судом здійснено публікацію оголошення про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі № 910/11193/25, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання та судового засідання у справі № 910/11193/25 на офіційній веб-сторінці Господарського суду міста Києва (аркуш справи 23 том 3, аркуш справи 7 том 4).
Суд зобов`язав позивача здійснити нотаріально засвідчений переклад російською мовою ухвали Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі № 910/11193/25 від 06.10.2025, позовної заяви, заяви про усунення недоліків та доданих до цих заяв документів, ухвали Господарського суду міста Києва про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 20.04.2026 та направити скан-копії такого перекладу на офіційну електронну пошту Генеральної прокуратури Російської Федерації (erp_support@genproc.gov.ru), докази чого надати суду.
Матеріали справи містять докази направлення позивачем на офіційну електронну пошту Генеральної прокуратури Російської Федерації (erp_support@genproc.gov.ru) скан-копій перекладу російською мовою ухвали Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі № 910/11193/25 від 06.10.2025, позовної заяви, заяви про усунення недоліків та доданих до цих заяв документів, ухвали Господарського суду міста Києва про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 20.04.2026 у справі № 910/11193/25 (аркуші справи 13, 14 том 2; аркуші справи 29-32 том 3, аркуш справи 15 том 4).
Суд дійшов висновку, що судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Частина перша статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право", у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Водночас, міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету ("явно виражена відмова від імунітету" на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або "відмова від імунітету, яка передбачається", коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.
У рішенні від 14 березня 2013 року у справі "Олєйніков проти Росії" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються "відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її", і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).
У рішенні від 23 березня 2010 року у справі "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.
Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права "рівний над рівним не має влади і юрисдикції". Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно з заявою Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення, так званих "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).
Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27.08.2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на суверенну територію України. 24.02.2022 Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.
Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 року, як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави. 
Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагала від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України №2188-IX від 14 квітня 2022 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" №2433 і визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Отже, враховуючи, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої на території України внаслідок повномасштабної військової агресії, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
У таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.
У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий "деліктний виняток" (англ. "tort exсeption"). Умовами, необхідними для застосування "деліктного винятку", є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, суд врахував таке:
- предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди, завданої юридичній особі позивача, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України;
- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;
- передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;
- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;
- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту).
Додатково суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. 
У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто суд виходить з того, що у разі застосування "деліктного винятку" будь-який спір, що виник на її території у юридичної особи, що зареєстрована за законодавством України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язання поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на час вирішення даного спору відсутні.
Згідно правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 по справі №428/11673/19, загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях на території України з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду Російської Федерації.
Таким чином, через повномасштабну військову агресію будь-який поштовий/дипломатичний зв`язок із РФ припинений, що виключає можливість звернення потерпілої особи до суду країни-агресора. Крім того, є підстави для обґрунтованих сумнівів у здійсненні судами країни-агресора захисту прав особи, оскільки це означало визнання державними органами РФ незаконності своїх дій. Відтак, не здійснення розгляду національним судом України даного спору фактично позбавить особу права на доступ до правосуддя. 
Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.
З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі є недоречним.
РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії резидентам України.
Російська Федерація як країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №428/11673/19 та від 08.06.2022 у справі №490/9551/19.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, суд зазначає наступне.
Предметом позову є стягнення з держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації збитків у розмірі 6 814 389,86 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що внаслідок влучання російської ракети та пожежі 02.01.2024, було знищено приміщення, яке позивач орендував на підставі Договору суборенди № 011223-СО від 01.12.2023, та все майно позивача, яке знаходилось в цьому приміщенні, у зв`язку з чим позивачу завдано реальні збитки у наведеному розмірі.
Законодавство.
Згідно із частинами 1 - 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Загальні засади відшкодування майнової шкоди передбачені, зокрема у статтях 22, 1166, 1173 Цивільного кодексу України. 
Зазначеними нормами урегульовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частиною 1 статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи; 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків.
При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Суд наголошує, що важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Фактичні обставини, встановлені судом.
24.02.2022 Російською Федерацією розпочато повномасштабну військову агресію проти України.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 та вподальшому даний строк неодноразово продовжувався і станом на дату розгляду справи № 910/11193/25 воєнний стан досі триває.
Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Загальновідомі факти не потребують доказування тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту. Але крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу (постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/3946/16 та від 26.10.2021 у справі № 922/3990/19).
Обставини повномасштабної військової агресії відносно України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, з боку Російської Федерації, а також зумовлені такими діями окупація території України, руйнування та захоплення інфраструктури, зокрема об`єктів енергетики, людські жертви, блокади, введення мобілізації та воєнного стану, є загальновідомими обставинами та не підлягають окремому доведенню.
По матеріалам даної справи судом встановлено, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" (далі - ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД") є юридичною особою, створеною за законодавством України 08.09.2016.
Основними видами діяльності ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" є: 46.52 Оптова торгівля електронним і телекомунікаційним устаткованням, деталями до нього (основний); 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель, 33.20 Установлення та монтаж машин і устатковання; 33.14 Ремонт і технічне обслуговування електричного устатковання; 33.13 Ремонт і технічне обслуговування електронного й оптичного устатковання; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 71.11 Діяльність у сфері архітектури; 80.20 Обслуговування систем безпеки; 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи, 43.21 Електромонтажні роботи, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
01.12.2023 між ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" (позивач, суборендар) та ТОВ "ПРОФІТАГ СЕРВІС" (орендар) укладено Договір суборенди № 011223-СО, відповідно підпункту 1.1.1 пункту 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне володіння та користування на умовах суборенди частину приміщення, приміщення 68 кв. м (далі - об`єкт оренди), яке розташоване за адресою: вул. Північно-Сирецька, 3, м. Київ, загальна площа становить 118 кв. м (далі - об`єкт суборенди).
Відповідно до пункту 1.2 Договору суборенди № 011223-СО об`єкт суборенди перебуває у користуванні орендаря на підставі Договору оренди № 123/Д від 31.12.2020.
Зазначений Договір оренди № 123/д від 31.12.2020 укладено між Приватним акціонерним товариством "КРІПТА" (орендодавець) та ТОВ "ПРОФІТАГ СЕРВІС" (орендар) та щодо передачі останньому у строкове платне користування приміщення, яке знаходиться за адресою: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3.
Відповідно до пункту 1.3 Договору суборенди № 011223-СО об`єкт суборенди передається суборендарю для використання його у відповідності до напрямів його господарської діяльності.
Згідно з пунктом 3.1 Договору суборенди № 011223-СО, строк суборенди становить 12 (дванадцять) - календарних місяців із моменту прийняття суборендарем об`єкту оренди за Актом прийому-передачі, тобто до 30.11.2024 року.
Відповідно до пункту 4.1 Договору суборенди № 011223-СО від 01.12.2023 року, за користування об`єктом суборенди суборендар сплачує орендарю суборендну плату, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності, у розмірі 18 300,00 грн. (вісімнадцять тисяч триста гривень) за кожен місяць терміну суборенди, у тому числі ПДВ. 
Орендоване приміщення використовувалася позивачем для зберігання поставлених товарів та устаткування для ведення господарської діяльності.
Позивач є власником майна, що знаходилось в орендованому приміщенні та використовувалось для здійснення господарської діяльності з метою отримання прибутку.
02.01.2024 року у будівлі "Літ. К", яка знаходиться за адресою: вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3, м. Київ, виникла пожежа внаслідок влучання російської ракети з вибухом її елементів.
Пожежею було знищено приміщення та усе майно, яке у ньому знаходилося та належало суборендарю, зокрема: електронні компоненти, запчастини, матеріали для виготовлення і монтажу протикрадіжних систем, обладнання та товари для продажу, малоцінні необоротні матеріали, газові генератори та інше майно, що підтверджується довідкою, складеною ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" від 02.01.2024.
03.01.2024, у зв`язку зі знищенням об`єкта суборенди в результаті ракетної атаки з боку збройних сил Російської Федерації, яка відбулась 02.01.2024 року, сторони підписали додаткову угоду до Договору суборенди № 011223-СО про його припинення.
04.01.2024 комісією у складі, зокрема, головного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям та заходів цивільного захисту Подільського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві майора служби цивільного захисту Дмитрюка Сергія Олександровича, заступника голови правління з юридичних питань ПрАТ "КРІПТА" Півчук Тетяни Віталіївни, директора ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" Коблика Андрія Валерійовича, директора ТОВ "ПРОФІТАГ СЕРВІС" Зубарева В`ячеслава Сергійовича, був складений Акт про пожежу.
Актом про пожежу від 04.01.2024 було встановлено та підтверджено, що 02.01.2024 о 07 год. 33 хв. на об`єкті, розташованому на першому поверсі одноповерхового виробничого корпусу з вбудованими триповерховими адміністративними приміщеннями (будівлі виробничого корпусу з допоміжними приміщеннями літ. "К", яка відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить ПрАТ "КРІПТА"), виникла пожежа із загорянням горючих матеріалів внаслідок влучання російської ракети та вибухом її елементів.
У зв`язку з встановленням відсутності товару, придатного для використання в господарській діяльності, та з метою дотримання принципу достовірності даних бухгалтерського обліку підприємства, ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" був виданий Наказ № 05/01-Інв від 05.01.2024 "Про проведення інвентаризації".
Результати інвентаризації зафіксовані у Протоколі інвентаризаційної комісії від 05.01.2024, підписаному уповноваженими представниками комісії ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД".
За результатами проведеної інвентаризації було встановлено факт знищення товарів на загальну суму 5 678 661,57 грн (без урахування ПДВ) в результаті пожежі, яка виникла внаслідок влучання російської ракети з вибухом її елементів 02.01.2024, що підтверджується Інвентаризацією товарів на складі № 1 від 05 січня 2024 року, Інвентаризаційним описом на 05 січня 2024 року товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться на складі за адресою: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3 будівлі "Літ. К". З урахуванням ПДВ 20% вартість знищеної продукції складає 6 814 389,86 грн.
Відповідно до Наказу ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" № 1/ПІ-24 від 08.01.2024 "Про списання нестачі товарів, виявленої за результатами позапланової інвентаризації", вирішено затвердити результати позапланової інвентаризації, оформленої Протоколом інвентаризаційної комісії від 05.01.2024, списати знищений товар та забезпечити відображення в бухгалтерському обліку господарської операції зі списання товарів на підставі затвердженого акту списання.
08.01.2024 був затверджений Акт списання товарів № 0801.1 в результаті знищення, складений на підставі Наказу ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" № 1/ПІ-24 від 08.01.2024. Всього за вказаним актом списано 1 965 065 предметів товару на суму 5 678 661,57 грн (без урахування ПДВ), наведено перелік такого товару із значенням найменування, кількості, ціни за одиницю товару та суми.
Матеріали справи містять Перелік знищеного майна та докази належності цього майна на праві власності позивачу на суму 5 678 661,57 грн без урахування ПДВ (6 814 389,86 грн з урахуванням ПДВ) (аркуші справи 63-128 том 1, аркуші справи 6-16 том 3).
Отже, внаслідок влучання російської ракети та пожежі 02.01.2024, ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" зазнало реальних збитків у сумі 6 814 389,86 грн (з урахуванням ПДВ) внаслідок втрати, знищення та пошкодження майна, а саме ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" втратило фактичну можливість володіти, користуватись, розпоряджатись належним йому на праві власності майном.
Щодо можливості кваліфікації втрати майна позивача в якості збитків суд зазначає наступне. 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття "майно" у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу є автономним поняттям, яке охоплює як "існуюче майно", так і активи, в тому числі позови, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні, "законне очікування". Термін охоплює нерухоме і рухоме майно та інші майнові інтереси.
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в державі визнається і діє принцип верховенства права, одним із проявів якого є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права.
Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм.
Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. 
Відповідно до статей 1, 3 Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі (дата підписання 18.10.1907, дата набрання чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі, що додається до цієї Конвенції (стаття 1). Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил (стаття 3).
Статтею 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі (забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди. 
Статтею 52 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року передбачено, що цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій. Цивільними об`єктами є всі ті об`єкти, які не є воєнними об`єктами, як вони визначені в пункті 2. Напади повинні суворо обмежуватися об`єктами. Що стосується об`єктів, то воєнні об`єкти обмежуються тими об`єктами, які через свій характер, розміщення, призначення або використання вносять ефективний вклад у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення чи нейтралізація яких за існуючих у даний момент обставин дає явну воєнну перевагу. У разі сумніву в тому, чи не використовується об`єкт, який звичайно призначений для цивільних цілей, наприклад, місце відправлення культу, житловий будинок чи інші житлові будови або школа, для ефективної підтримки воєнних дій, передбачається, що такий об`єкт використовується в цивільних цілях. 
Матеріали даної справи не містять, а відповідачем суду не надано будь-яких доказів використання майна позивача у воєнних цілях, відтак, дії відповідача, внаслідок яких знищено майно позивача, були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність за здійснення збройної агресії, у тому числі і за шкоду, заподіяну майну позивача. 
При визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі "Про фабрику в Хожуві" (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928), а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)". 
Згідно із ст. 91 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення Конвенцій або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо бомбардування незахищених цивільних об`єктів на території міста Києва (у тому числі приміщення, яке орендував позивач для здійснення господарської діяльності, у якому знаходилось майно позивача) були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже Російська Федерація як країна-агресор несе повну відповідальність як за відповідні дії, так і за спричинені ними наслідки, у тому числі за шкоду, заподіяну майну ТОВ "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД".
Відповідно до ст. 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року) кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
За таких умов, втрата належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.
Отже, матеріалами справи підтверджується неправомірна поведінка Російської Федерації, яка полягає у незаконній воєнній агресії проти України та бомбардуванні незахищених цивільних об`єктів, внаслідок чого позивачем було втрачено належне йому на праві власності майно. При цьому судом встановлено безпосередній причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача.
Висновки суду.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані позивачем докази у порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, яка є необхідною для застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків, а саме: позивачем доведено наявність протиправної поведінки відповідача, завдання збитків позивачу, наявності прямого причинного зв`язку між діями відповідача та збитками позивача.
За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 6 814 389,86 грн збитків підлягають задоволенню повністю.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. 
Частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Позивач у позовній заяві повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 108 900,00 грн. Судовий збір за розгляд даної справи позивач просив стягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України.
Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Частиною 1 статті 4 вказаного Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Отже, при зверненні до господарського суду з даною позовною заявою, поданою в електронній формі, за вимогу майнового характеру (про стягнення 6 814 389,86 грн) позивач мав сплати судовий збір у сумі 81 772,68 грн.
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Позивач звільнений від сплати судового збору за подання даної позовної заяві на підставі пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Враховуючи задоволення позову повністю, суд доходить висновку про покладення судового збору в сумі 81 772,68 грн на відповідача. Судовий збір у наведеній сумі підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Станом на час ухвалення рішення матеріали справи не містять доказів на підтвердження розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 108 900,00 грн.

Керуючись ст. 4, 13, 73-80, 86, 123, 124, 129, 165, 232, 236-238, 240, 241, 327, 365, 367 ГПК України, Господарський суд міста Києва 

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, буд. 15-а) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІТАГ ІНТРЕЙД" (Україна, 04136, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПІВНІЧНО-СИРЕЦЬКА, будинок 3) 6 814 389,86 грн (шість мільйонів вісімсот чотирнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень 86 коп.) збитків.

3. Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, буд. 15-а) в дохід Державного бюджету України 81 772,68 грн (вісімдесят одну тисячу сімсот сімдесят дві гривні 68 коп.) судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 02.06.2026

Суддя Оксана ГУМЕГА

МІС