Дата документу 29.04.2026 Справа № 333/11293/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/11293/23 Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/228/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого Трофимової Д.А.
судді: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войтовича Євгена Михайловича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року  ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Войтовича Є.М., звернувся до суду зпозовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком.
В обґрунтування позову зазначав, що він є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати дитини померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з 04.05.2022 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (за місцем проживання та реєстрації батька). 
Відповідач ОСОБА_2 є тещею ОСОБА_1 , відповідно, бабою по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 .
25 травня 2022 року ОСОБА_2 самовільно, свавільно та протиправно визначила місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 місце її проживання, а саме, кв. АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_2 протиправно перешкоджає навіть спілкуванню позивача з дитиною. 
ОСОБА_2 намагалася позбавити позивача батьківських прав щодо дитини. Проте, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2023 року за її заявою позовна заява залишена без розгляду (справа № 333/3306/23). На даний час ОСОБА_2 намагається визначити місце проживання дитини з нею за адресою: АДРЕСА_3  (справа № 363/1896/22; провадження зупинено до розгляду справи № 333/3306/23).
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд відібрати у ОСОБА_2 малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
У лютому 2024 року ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Стасіка А.І. звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначала, що заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2019 року (справа № 333/5896/18) шлюб між ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_4 було розірвано. 
Дитина ОСОБА_5 після розірвання шлюбу продовжував проживати разом з матір`ю ОСОБА_4 , бабусею ОСОБА_2 , дідусем ОСОБА_6 . Зареєстрований ОСОБА_3 також за адресою проживання бабусі і дідуся.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, після цього дитина продовжувала проживати разом з бабусею та дідусем.
25 березня 2021 року ОСОБА_1 склав нотаріальну заяву, зареєстровану у реєстрі за № 175, в якій зазначив, що він не заперечує проти того, щоб у період його відсутності з 25 березня 2021 року до 25 березня 2022 року його син ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_3 , з відомими йому особами: бабусею та дідусем, які вправі вирішувати всі питання щодо малолітньої дитини, котрі можуть виникнути за час його відсутності, що пов`язані з навчанням, перебуванням у дошкільних навчальних закладах, лікуванням, проживанням та щодо побутових питань.
Протягом всього періоду після смерті доньки бабуся та дідусь займались вихованням та утриманням дитини, повністю забезпечували гармонійний розвиток дитини та належний рівень її життя, здоров`я, займались навчанням дитини.
ОСОБА_2 зазначає, що вона та її чоловік - дідусь дитини отримують пенсії, крім того, ОСОБА_6 працює та отримує заробітну плату. Вони всі мешкають в належній ОСОБА_6 квартирі, в якій створені всі належні умови для проживання та виховання онука.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд: позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з бабусею ОСОБА_2 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору,- Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини задоволено.
Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Войтовича Є.М., подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при ухваленні рішення суд в основу оскаржуваного рішення поклав пояснення ОСОБА_2 , яка не була допитана в якості свідка, тому її пояснення - це лише виклад позиції.
Крім того, допитаний свідок ОСОБА_7 є особою, яка зацікавлена в розгляді справи, проте навіть він не спростував ту обставину, що ОСОБА_2 проти волі ОСОБА_1 залишила внука проживати разом із нею.
Вважає, що суд першої інстанції помилково констатував ігнорування ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, дійшов неправильних висновків, оскільки на підтвердження протилежного надано належні письмові докази - листування з ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області - ОСОБА_1 неодноразово намагався зустрітися з сином, чому перешкоджала ОСОБА_2 , що й стало приводом до звернення до суду. Проте, письмовим доказам перешкоджання спілкуванню ОСОБА_1 з сином суд не надав оцінки.
Звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 04.02.2024 року у справі № 455/307/22.
Крім того, суд першої інстанції використав показання малолітнього ОСОБА_3 які отримані з порушенням вимог ч. 1 ст. 232 ЦПК України, а саме, він допитаний у відсутності батька, проте у присутності бабусі ОСОБА_2 , яка є особою, що прямо заінтересована у справі. 
Також вказує, що покази свідка ОСОБА_8 в частині взаємовідносин ОСОБА_1 з сином не можна вважати достовірними, оскільки вона прямо заявила, що є подругою ОСОБА_2 .
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Від ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Череп М.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Інші учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що після розлучення у 2019 році ОСОБА_1 з колишньою дружиною ОСОБА_9 , їх малолітній син ОСОБА_10 , 2016 р.н., почав мешкати з мамою та бабусею і дідусем в м. Запоріжжі. Батько дитини, який мешкає в Київській області, рідко спілкувався та навідував сина. Під час тяжкої онкологічної хвороби матері дитини ОСОБА_1 не намагався налагодити відносини з малолітнім сином та відновити емоційний зв`язок між ними та прив`язаність, з огляду на можливу смерть матері та необхідність подальшого проживання батька з сином, тобто не вживав заходів щодо адаптації дитини щодо проживання з батьком. Після смерті матері дитини ОСОБА_1 протягом року знов фактично обірвав спілкування з малолітнім сином та поїхав за кордон на заробітки, залишивши дитину під опікою бабусі та дідуся. В 2022 році, після початку війни, ОСОБА_1 почав формально цікавитися життям дитини та проявляти інтерес до неї, при цьому не навідував дитину систематично, не брав належної участі в її вихованні та утриманні, не телефонував та не спілкувався із сином. Виділену державою соціальну допомогу по втраті годувальника ОСОБА_1 не витрачав на дитину, посилаючись на формальну підставу, що він не довіряє бабусі дитини щодо цілей витрат цих коштів. Протягом даного судового процесу ОСОБА_1 не зміг налагодити відносини з малолітнім сином задля відновлення між ними сімейної емоційної прив`язаності, не вживав належних заходів щодо виконання своїх батьківських обов`язків, хоча органом опіки та піклування вже наголошувалося ОСОБА_11 під час попередньої судової справи про позбавлення його батьківських прав про необхідність зміни ставлення до дитини, але останній проігнорував дані попередження. Відповідачка за зустрічним позовом не перешкоджала у спілкуванні між батьком ОСОБА_1 та його малолітнім сином ОСОБА_12 . Малолітній ОСОБА_10 емоційно прив`язаний до бабусі та дідуся, саме їх сприймає як свою родину, з ними він почуває себе комфортно, в останніх налагоджений побут для дитини, до якого ОСОБА_10 вже звик, ОСОБА_10 батька не сприймає та не бажає з ним спілкуватися. 
Суд виснував, що відібрання дитини ОСОБА_13 від його бабусі та дідуся, з урахуванням віку дитини, їх спільного сталого тривалого проживання, буде суперечить інтересам дитини. ОСОБА_1 фактично ухилявся протягом тривалого часу від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, свого ставлення до цих обов`язків не змінив, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_13 . Позбавлення батьківських прав не перешкоджає подальшій участі батька в житті дитини, тим паче законодавством передбачено право батьків поновити свої батьківські праві у разі зміни свого ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Враховуючи, що мати дитини ОСОБА_3 померла, батько дитини судовим рішенням позбавляється батьківських прав, з урахуванням наявного волевиявлення бабусі на визначення місця проживання її онука з нею, з якою він тривалий час мешкає, суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити її зустрічний позов.
Проте, погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 23.01.2016 року ОСОБА_14 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 , який розірваний рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2019 року (справа № 333/5896/18), що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , зазначеного судового рішення, витягом з державного реєстру актових записів.
ОСОБА_14 та ОСОБА_9 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (виданого повторно).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_15 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .
25 березня 2021 року ОСОБА_1 склав нотаріальну заяву, зареєстровану у реєстрі за № 175, в якій зазначив, що він не заперечує проти того, щоб у період його відсутності з 25 березня 2021 року до 25 березня 2022 року його син ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_3 , з відомими йому особами: бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_6 , які вправі вирішувати всі питання щодо малолітньої дитини, котрі можуть виникнути за час відсутності ОСОБА_1 , що пов`язані з навчанням, перебуванням у дошкільних навчальних закладах, лікуванням, проживанням та щодо побутових питань.
22 травня 2022 року та 27 травня 2022 року ОСОБА_1 звертався до Відділу поліції № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вжиття заходів, оскільки ОСОБА_2 не віддає йому його сина ОСОБА_3 . Відповідно до відповідей ВП № 4 ЗРУП в Запорізькій області за результатами звернень встановлена відсутність адміністративного чи кримінального правопорушення, рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства для вирішення цивільно-правових питань, які виникли.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, з 04.05.2022 року місце проживання малолітнього ОСОБА_12 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . До цього часу, з 09.01.2020 року він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копіями довідок про місце реєстрації. 
Згідно з актами № 19, 56 обстеження умов проживання, складених 15.02.2023 р., 29.05.2025 р. працівниками Вишгородської міської ради Київської області, як органом опіки та піклування, за результатом обстеження житлового приміщення 4-кімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що в одній кімнаті проводиться ремонт, в коридорі зроблено косметичний ремонт. Ванна кімната та санвузол обладнані необхідною сантехнікою. У квартирі наявне електро- та водопостачання і водовідведення, централізоване опалення. У квартирі створені необхідні для проживання умови. Квартира зі зручностями, відповідно умебльована та облаштована необхідною сантехнікою. Для дитини відведено окрему кімнату, де наявне спальне місце, куточок для занять, шафа для одягу, простір для проведення дозвілля. За цією адресою зареєстровані та проживають: батько - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (зареєстрований та проживає); мати заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстрована та проживає), брат - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстрований, наразі не проживає - мобілізований); сестра - ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (зареєстрована, не проживає); брат - ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (зареєстрований, не проживає); донька сестри - ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (зареєстрована, не проживає); син заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований, наразі не проживає). Стосунки, традиції сім`ї: зі слів гр. ОСОБА_1 : малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з бабусею в м. Запоріжжі. Сім`я святкує державні та сімейні свята. Родичі не заперечують відносно проживання малолітньої дитини разом із батьком за вищевказаною адресою.
ОСОБА_1 має освітньо-кваліфікаційного рівень молодшого спеціаліста вищої освіти за спеціальністю «Будівництво тунелів та метрополітенів», що підтверджується копією відповідного диплома.
Як вбачається з довідки, датованої 12.12.2023 р. та виданої ТОВ «ВЕЛ-ТРАНС», ОСОБА_1 працює водієм міжнародних перевезень вантажів на даному підприємстві з 01.08.2022 р. по час надання довідки. За місцем роботи отримує заробітну платню в середньому 7 000,00 грн. в місяць. За місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою.
Згідно довідки про доходи, виданої ТОВ «ІНТ МУВ» 04.06.2025 р., з 04.09.2024 р. по час надання довідки ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів, отримує заробітну платню з урахуванням інших нарахувань в середньому близько 29 140,92 грн. щомісяця. Відомості про місце роботи підтверджується довідкою Пенсійного Фонду форми ОК-7. За місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою.
ОСОБА_2 є бабусею по материнській лінії малолітнього ОСОБА_3 , а ОСОБА_6 є його дідусем, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_21 серії НОМЕР_5 . Сторони по справі, третя особа як орган опіки та піклування, в своїх заявах по суті спору не заперечували ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є подружжям. 
З копії паспорту та витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Дана квартира належить ОСОБА_6 , що підтверджується довідками ЖБК № 330 «Комунаровець-22», ЗМБТІ, копією ордеру на житлове приміщення.
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є пенсіонерами та отримують пенсію в середньому по 2 600,00 грн. у місяць, останній також працює та отримує заробітну плату у розмірі 6 725,00 грн. у місяць.
У відповіді на адвокатський запит представника ОСОБА_2 Запорізькою гімназією № 103 Запорізької міської ради листом від 28.12.2023 року № 01-22/314 повідомлено, що ОСОБА_5 навчається у Запорізькій гімназії № 103 Запорізької міської ради в 1 класі з 01 вересня 2023 року. ОСОБА_3 зарекомендував себе як хороший учень. Має добрий загальний розвиток. ОСОБА_2 приділяє належну увагу навчанню та вихованню ОСОБА_13 . Відповідально відноситься до всебічного інтелектуального та психологічного розвитку ОСОБА_13 . Постійно цікавиться справами дитини. Всі рекомендації щодо навчання та виховання виконує. Батьківські збори відвідує. Дитина забезпечена всім необхідним для навчання, одягнена по сезону.
У відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_2 медичний центр "My Doctor" листом № 8 від 28.12.2023 року повідомив, що лікарем, який спостерігає за ОСОБА_3 , є ОСОБА_22 . Хронічних захворювань дитина не має, щеплений за віком. Після смерті матері декларація укладена на ім`я бабусі ОСОБА_2 . На прийоми до лікаря та під час викликів з дитиною знаходиться бабуся.
На підставі висновку оцінки потреб сім`ї від 31.05.2022 року, складеного працівниками соціальної служби по Комунарському району м. Запоріжжя, встановлено, що на момент обстеження бабуся ОСОБА_2 та онук ОСОБА_5 перебували вдома. Умови проживання добрі. Для дитини є необхідні умови для виховання та розвитку. Батько ОСОБА_1 за вказаною адресою ( АДРЕСА_3 ) не проживає. Зі слів бабусі, вихованням, розвитком та забезпеченням основних потреб дитини займається вона та її чоловік.
Листом Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 14.06.2022 NC-221 на звернення ОСОБА_23 повідомлено, що спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради був здійснений вихід за адресою: АДРЕСА_3 , де встановлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , забезпечений всім необхідним для виховання, відпочинку, розвитку. Під час виходу за вказаною адресою загрози для дитини виявлено не було, хлопчик був спокійний, почувався себе комфортно.
Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини, складеного працівниками відділу по Комунарському району служби у справах дітей Запорізької міської ради від 11.03.2024 р., за результатами обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що в трикімнатній квартирі мешкають дитина ОСОБА_5 , його бабуся - ОСОБА_24 , дідусь - ОСОБА_6 . У дитини є окрема кімната для відпочину, розвитку та навчання. Умови проживання задовільні. Квартира умебльована, в неї надаються необхідні комунальній послуги. Дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям. ОСОБА_24 постійно займається вихованням та розвитком онука. Дитина протягом тривалого часу мешкає з бабусею та дідусем, мама дитини до її смерті мешкала з сином також за цією адресою. В ході спілкування з родиною ОСОБА_25 та малолітнім ОСОБА_13 , останніми працівникам служби у справах дітей повідомлено, що батько дитини з літа 2023 року не навідував дитину, декілька разів телефонував в період, коли дитина перебувала на шкільних уроках. Одного разу надіслав конструктор та цукерки. ОСОБА_10 сказав в розмові, що жити та спілкуватися з батьком та отримувати від нього подарунки не бажає.
У судовому засіданні суду першої інстанції малолітній ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що він мешкає з бабусею ОСОБА_27 та дідусем ОСОБА_28 за адресою: АДРЕСА_3 . Коли бачив тата та спілкувався з ним не пам`ятає. Декілька разів тато присилав йому подарунки в 2023 році - брудний конструктор Лего та солодощі. Пам`ятає, що одного разу їздив з батьком до Києва в зоопарк. Вдома у батька не був. Останній йому не дзвонить. Він не хоче бачитися з батьком.
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що є дідусем по материнській лінії малолітнього ОСОБА_3 . Зазначив, що з 2017 року він з колишнім зятем ОСОБА_1 не спілкується. Його донька розлучилась з ОСОБА_1 і переїхала мешкати з дитиною до них. З того часу онук ОСОБА_10 мешкає у них вдома. З 2019 року ОСОБА_1 один раз приїздив навідати сина, і вони його ненадовго відпускали в гості до батька в Київську область. Після смерті доньки онук продовжив мешкати з ними. Вони займалися виховання онука, утримували його. Це влаштовувало ОСОБА_1 , який не цікавився життя дитини, доки не почалась війна, з цього часу він постійно намагається забрати дитину, навіть викликав до них поліцію. Батько дитини не забезпечує онука, його життям не цікавиться, дитячі гроші забирає собі, оскільки він оформив пенсію по втраті годувальника, пенсійна картка залишилась у нього, але він відмовлявся її віддавати. Коли нарешті передав їм картку, він змінив код входу до рахунку, тому вони не користувалися цими коштами. Він забрав медичну картку дитини, не попередивши їх. Коли ОСОБА_1 приїздив в судове засідання у цій справі, вони приходили з ОСОБА_13 до суду, і при спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 наговорював на них. ОСОБА_10 не хоче спілкуватися з батьком.
Допитаний в судовому засідання суду першої інстанції свідок ОСОБА_30 пояснив, що він є кумом ОСОБА_1 та хресним батьком ОСОБА_12 . Останній майже з народження мешкає в м. Запоріжжі у бабусі та дідуся, які після смерті матері дитини повністю ним опікуються та виховують. Один раз ОСОБА_1 приїздив до сина щоб взяти його до себе в Київську область в гості, а так він не цікавився життям та розвитком свого сина, не утримує його, навіть картку з пенсією по втраті годувальника забрав собі і використовував гроші на власні потреби. ОСОБА_1 мешкає в орендованій квартирі, працює далекобійником. Від спільних знайомих свідку відомо, що ОСОБА_1 інколи вживає наркотичні та психотропні засоби. Дитина не хоче спілкуватися з батьком та жити з ним. 
Допитана в якості свідка в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_8 пояснила, що вона є сусідкою подружжя ОСОБА_25 , тому знала їх доньку ще з дитинства. Їй відомо, що їх малолітній онук ОСОБА_10 живе в родині ОСОБА_25 майже з народження. Батька дитини майже не бачила, він не займається вихованням, утриманням сина ОСОБА_13 , яким опікуються бабуся та дідусь. Батько ОСОБА_13 приїздив до дитини один раз близько трьох років тому. Коли батько декілька разів дзвонив, дитина ховалась під ліжко та не бажала спілкуватися з батьком. При спілкуванні з ОСОБА_13 , останній ніколи про батька не згадував. 
Відповідно до талона-повідомлення № 18805 про прийняття ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області та реєстрації заяви про правопорушення, 30.06.2025 р. о 17-48 год. надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що 30.06.2025 р. о 17-47 год. за адресою: АДРЕСА_3 , колишній зять ОСОБА_6 - ОСОБА_31 бризнув з балончику в очі ОСОБА_6 та дитині 9 років. 
Згідно запису від 04.07.2025 р. в КНП «Міська лікарня № 7» ЗМР, ОСОБА_6 звернувся 04.07.2025 р. за консультацією до лікаря-офтальмолога зі скаргами на виділення, свербіж, сльозотечу в обох очах, за результатами огляду встановлений діагноз - інший коньюктивіт. 
Відповідно до повідомлення ГУНП в Запорізькій області на адресу ОСОБА_32 , в ході перевірки за вищевказаним зверненням порушень чинного адміністративного чи кримінального законодавства не виявлено.
Згідно висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району щодо розв`язання спору від 03.12.2024 року, орган опіки та піклування, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, в інтересах малолітнього, на підставі ст.ст. 19, 150, 155, 164 Сімейного кодексу України, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини вважає недоцільним відібрання малолітнього ОСОБА_3 , 2016 р.н., у ОСОБА_2 та визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 , та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення місця проживання дитини з ОСОБА_2 , вважає доцільним позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині визначення місця проживання дитини з ОСОБА_2 відмовити.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За вимогами частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.
СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між: подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими; матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання; бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком (частини перша, друга статті 2).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону № 2402-III).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
Схожі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21 та інших. 
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України)».
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) вказано, що «Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав…
За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому».
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення ОСОБА_14 від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що позбавлення ОСОБА_14 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_14 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків із виховання дитини.
ОСОБА_14 не втратив інтерес до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин з сином, а ОСОБА_2 не доведено необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого ані ОСОБА_2 , ані орган опіки та піклування належно не аргументували.
Стосовно оцінки висновку органу опіки та піклування від 03.12.2024 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_14 , який складений районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району, колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення ОСОБА_14 батьківських прав, з огляду на те, що у ньому відсутні відомості щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_14 своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав. 
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Суду необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_14 , який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо ОСОБА_14 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Колегія суддів у вказаній частині визнає висновок необґрунтованим, оскільки на його підставі не можна встановити фактичні обставини справи. Даний висновок за своїм змістом лише констатує факт ухилення ОСОБА_14 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини без його перевірки.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що докази, подані ОСОБА_2 , не свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_14 від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини. 
Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Колегія суддів враховує також і об`єктивні причини неможливості на теперішній час активної участі ОСОБА_14 у житті дитини, зокрема, проживання в іншому місці, що негативно впливає на якість спілкування батька та сина. Однак ОСОБА_14 не втратив інтересу до дитини та має намір налагодити з ним відносини.
Окрім цього, апеляційний суд зазначає, що не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав довідки з навчального закладу та медичних установ, які містять загальні фрази щодо неучасті батька у вихованні дитини і не розкривають усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, вони в сукупності з іншими доказами не є достатніми для позбавлення ОСОБА_14 батьківських прав.
У цій справі не встановлено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_14 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідатиме інтересам дитини, оскільки обставини умисного ухилення ОСОБА_14 від виконання своїх батьківських обов`язків або створення ним особливо непридатного чи неблагополучного середовища для дитини не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів вважає, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_14 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про доцільність позбавлення ОСОБА_14 батьківських прав щодо малолітнього сина та, як наслідок, визначення місця проживання дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з бабусею  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати необґрунтованими. 
Колегія суддів зауважує, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 761/11261/23 (провадження № 61-9349св24), від 25 вересня 2024 року в справі № 522/10087/23 (провадження № 61-7777св24) та ін.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23) вказано, що згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
У статті 163 СК України закріплено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Тобто, вирішуючи питання про доцільність відібрання малолітніх дітей і передання їх батькам, суд насамперед має дослідити, чи не буде це суперечити інтересам дітей, зашкодити їх здоров`ю чи розвитку, та встановити, чи є середовище, в яке передаються діти, благонадійним та благополучним.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови від 11 вересня 2024 року в справі № 2-1196/11 (провадження № 61-8970св24), від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23) та ін.).
Одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що в спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо (постанова від 11 грудня 2024 року в справі № 199/5456/23 тощо).
Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує ЄСПЛ.
Так, під час визначення основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі ««М. С. проти України» (заява №2091/13).
Такий алгоритм має бути врахований під час вирішення питання про відібрання дитини з огляду на норми частини третьої статті 163 СК України, зокрема в спорі між батьком дитини та бабою, в якої дитина проживала довгий час, оскільки взаємини між дідом/бабою та онуками, які спільно проживають тривалий час, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Вирішення питання про відібрання дітей у відповідача (баби), як і вирішення питання про неможливість відібрання дитини на користь позивача (батька дитини) становить втручання у право кожної із сторін в справі на повагу до їх сімейного життя.
Втручання в право на повагу до сімейного життя не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно (а) здійснено згідно із законом, (б) відповідає одній чи кільком законним цілям, що визначені пунктом 2 статті 8 Конвенції, (в) є необхідними у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей.
На питання, чи передбачене втручання у право сторін законом, стаття 163 СК України відповідає ствердно, оскільки закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною, але закон допускає, що батькам може бути відмовлено в цьому, якщо це буде суперечити інтересам дитини.
На питання, чи відповідає втручання у право однієї із сторін цілям, про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, суд вважає, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод дитини і відповідно вона має законну мету в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.
Визначаючи, чи був захід із втручання у право однієї із сторін необхідним у демократичному суспільстві, суд, беручи до уваги справу в цілому, має розглядати підстави, наведені для виправдання застосування заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин справи вони можуть відрізнятися.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. Під час оцінки та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в такому порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.
Під час оцінки та визначення найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.
Суд в рішенні в достатній мірі має викласти мотиви, на яких воно базується, адже право на судовий розгляд може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком є передчасним та задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд враховує, що батько має переважне право перед бабою на те, щоб дитина проживала з ним. Водночас у справі встановлено, що відібрання дитини у ОСОБА_2 і передання її батькові суперечить якнайкращим інтересам дитини. 
Такі висновки в цій частині узгоджуються і з висновком органу опіки та піклування - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району щодо розв`язання спору від 03.12.2024 року, який вважав недоцільним відібрання малолітнього ОСОБА_3 , 2016 р.н., у ОСОБА_2 та визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 .
Верховний Суд у постановах від 25 березня 2019 року в справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18), від 09 жовтня 2024 року в справі № 161/10938/22 (провадження № 61-14434св23) зауважив, що під час вирішення питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.
У справі виник спір між батьком та бабою щодо місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на момент розгляду справи апеляційним судом виповнилося 9 років.
Колегія суддів враховує думку дитини, який чітко висловив своє бажання проживати у баби та діда, що підтверджено протоколом судового засідання суду першої інстанції.
Беручи за основу у вирішенні цього спору принцип найкращих інтересів дитини, колегія суддів вкотре звертає увагу на те, що в цій справі негайне відібрання малолітньої дитини не буде сприяти забезпеченню спокійного та стійкого середовища для неї, стане емоційним стресом, не буде враховано і її поглядів, що у сукупності охоплює складові елементи вказаного принципу. Проживання малолітньої дитини разом з бабою і дідом становить для неї звичне стабільне сімейне середовище. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує місцевий заклад загальної середньої освіти, має друзів за місцем проживання, отже, зміна місця та умов проживання може суттєво вплинути на емоційно-психічний стан дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між сторонами, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки (постанови Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 675/1124/22 (провадження № 61-1049св24), від 29 травня 2024 року в справі № 686/15230/23 (провадження № 61-3812св24) та інших).
З урахуванням пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на повагу до його сімейного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, та норм частини третьої статті 163 СК України допускаються випадки відмови батьку у негайному відібранні дитини, що є необхідним у цій ситуації.
В інтересах дитини в ситуації, що склалася в цій справі, доцільно спочатку вжити відповідних підготовчих заходів, спрямованих на адаптацію дитини, відновлення стосунків батька з сином, а також підготовки для проживання дитини разом із батьком, створення відповідних умов для проживання, після чого протягом перехідного періоду потрібно вирішити питання про безпосереднє проживання дитини з батьком.
Отже, в цьому випадку відібрання малолітньої дитини та передання її батькові суперечать інтересам самої дитини та негативно вплине на її життя. Батькові насамперед необхідно налагодити стосунки з сином, повернути довіру та любов, а після цього ставити питання про її відібрання, адже проживати в сім`ї ОСОБА_2 є бажанням та волею самої дитини.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 394/94/16-ц, в якій суд виснував, що вирішуючи спір, апеляційний суд здебільшого керувався правами та інтересами батька дитини (які дійсно підлягають врахуванню і за загальним правилом є пріоритетними по відношенню до прав та інтересів інших родичів), однак не надав оцінки всім обставинам справи в сукупності у світлі забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини.
Таким чином, апеляційний суд, розуміючи складність ситуації і перебуваючи на позиції про необхідність забезпечення умов для спільного проживання батька разом зі своїм сином, вирішує спір на користь відмови у негайному відібранні дитини, покладаючи на компетентні органи держави в контексті виконання позитивних обов`язків держави зобов`язання забезпечити систему послідовних кроків у напрямку возз`єднання батька з сином, щоб запобігти негативному впливу на дитину.
У даному випадку найкращим інтересам дитини буде відповідати залишення її у середовищі, в якому вона тривалий час проживала разом з бабою та дідом, враховуючи її прихильність до баби.
При цьому відмова у задоволенні позовних вимог батька про примусове відібрання дитини не позбавляє його права брати участь у вихованні сина, підтримувати з ним регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, а також фізичний та моральний стан.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
З урахуванням наведених мотивів колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити. В іншій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2025 року у цій справі слід залишити без змін.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Войтовича Євгена Михайловича, задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2025 року у цій справі в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини відмовити.
В іншій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко