Справа № 446/2581/24 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І. 
Провадження № 22-ц/811/4104/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивачки Тарасенка Л.Л., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Жукровського Я.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Жукровського Ярослава Івановича на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року в складі судді Костюк У.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, - 
встановив:
У листопаді 2024 року представник позивачки ОСОБА_3 – адвокат Тарасенко Л.Л. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Вимоги обґрунтовував тим, що з 30.09.2006 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу у сторін народилось троє дітей. 
20.08.2024 шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний. 
За час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі - продажу від 28.11.2008 подружжям придбано квартиру в АДРЕСА_1 , яка оформлена на відповідача, тобто згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 вказаний як єдиний власник вказаної квартири. 
Разом з цим, квартира придбана у шлюбі, відтак є спільною власністю подружжя. У зв`язку з тим, що позивачка та відповідач не можуть дійти спільної згоди щодо визначення права власності на вказане майно добровільно, позивачка звернулася до суду з позовною заявою.
Просила суд в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 2826,00 грн. (дві тисячі вісімсот двадцять шість гривень нуль копійок).
Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Жукровський Я.І., вважає рішення незаконним та необгрунтованим.
На переконання апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував презумпцію спільності майна подружжя, не врахувавши надані у справі докази, які повністю спростовують її дію відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України.
Стверджує, що квартира придбана за особисті кошти відповідача, оскільки такі були подаровані відповідачу його рідною сестрою.
Дарування грошей, відповідно до ст. 717, 718, 722, 728 ЦК України є правочином, який не потребує нотаріального оформлення, а право власності на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 344/5528/22, дарування коштів може доводитися будь-якими допустимими доказами – показання свідків, розписками, поясненнями сторін, обставинами придбання майна, при цьому нотаріальна форма для дарування грошових коштів не вимагається.
Як зазначено у постанові ВС від 27.01.2021 у справі № 523/1424/18, розписка, навіть без детального опису дарувальника, може підтверджувати факт дарування, недоліки форми не роблять доказ недопустимим, якщо обставина підтверджується іншими доказами.
У постанові ВС від 25.04.2018 у справі № 522/2138/16-ц суд підкреслив, що для спростування презумпції спільності майна необхідна сукупність доказів, а не один документ.
У даній справі наявна саме така сукупність: розписка; узгоджені свідчення трьох свідків; пояснення сторін; відсутність будь-якого внеску позивачки в оплату; поведінка позивачки, яка не заперечувала особистий характер квартири під час шлюбу.
Розписка не є договором дарування, тому не потребує формальної деталізації, достатньої для кваліфікації правочину, недоліки змісту розписки не позбавляють її доказової сили, якщо є інші узгоджені докази.
При цьому, суд не надав оцінки свідченням трьох свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Також, суд не встановив ключові обставини, зокрема: розмір подарованих коштів; їх відповідність вартості квартири; відсутність будь якого внеску позивачки; поведінку позивачки, яка не претендувала на квартиру до розірвання шлюбу; факт, що утримання та інвестиції в житло здійснював лише відповідач.
Формальне застосування презумпції спільності без аналізу обставин, які її спростовують, є неправильним застосуванням норм матеріального права.
Поведінка сторін має значення для визначення походження майна, при цьому, у цій справі позивачка взагалі не брала участі придбанні квартири, тому в неї не виникає права на частку.
Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.11.2025, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 
26.02.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки  ОСОБА_2 – адвоката Тарасенка Л.Л., на апеляційну скаргу, зазначає, що згідно із інформаційною довідкою № 399291579 від 15.10.2024, відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира загальною площе, 59.7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У ході судового розгляду долученими письмовими доказами підтверджується факт придбання вище вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання з позивачкою, відтак належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Суд першої інстанції слушно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були надані йому у дарунок сестрою. Вважає, що відповідач не виконав свого процесуального обов`язку щодо спростування презумпції спільності майна, набутого у шлюбі. Зазначає, що позивачка понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. за супровід справи в суді апеляційної інстанції. Вказана сума може бути збільшена, якщо розгляд триватиме у 2 і більше засідань. Докази будуть подані у строки, встановлені ЦПК України. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Главою 26 ЦК України та Главою 8 СК України.
Зокрема, суд звернув увагу, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Предметом спору у даній справі є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та придбана відповідачем в шлюбі за час спільного проживання з позивачкою, тобто належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
Доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були надані йому у дарунок сестрою, суд визнав необґрунтованими та такими, що не спростовують презумпцію спільної сумісної власності подружжя, закріплену у статтях 60, 61 Сімейного кодексу України, оскільки подана стороною відповідача розписка не є належним та допустимим доказом отримання грошових коштів у дарунок, не містить суттєвих реквізитів, необхідних для підтвердження факту дарування: не ідентифіковано особу дарувальника, не визначено джерело походження коштів, не зазначено конкретної мети їх передачі, не наведено обставин, які б свідчили про реальність та безоплатність такого правочину, а також не підтверджено цільове використання зазначених коштів для придбання спірної квартири. 
Зважаючи на те, що передбачені законом підстави для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя відсутні, тому при поділі спірного майна між подружжям суд виходив з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному.
Враховуючи, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд визнав за позивачкою право власності на 1/2 частку такого майна, задовольнивши позовні вимоги.
Також суд вирішив питання судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує таке.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (стаття 71 СК України).
Таким чином, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц).
Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям сторони, перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.09.2006 по 20.08.2024, який розірвано рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області у справі № 446/2254/23 (а.с. 10-11).
Від цього шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7-9).
Згідно із інформаційною довідкою № 399291579 від 15.10.2024, відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира загальною площе, 59.7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Згідно із копією звіту про оцінку три кімнатної квартири загальною площею 59.7 кв.м., що належить ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ринкова вартість станом на дату оцінки 16.10.2024 становить 565 200, 00 грн., у тому числі вартість 1/2 частки становить 282 600,00 грн. (а.с. 12-13).
Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звертаючись до суду із позовними вимогами позивачка  ОСОБА_3 такі зводить до того, що набута відповідачем квартира є спільним сумісним майном, тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна набутого подружжям за час шлюбу.
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України).
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За нормами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).
Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість.
Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: щодо одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передання одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.
Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані, у тому числі, створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 679/533/21 (провадження № 61-8759св24).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша та друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц та у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій суд також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). 
Таким чином, законодавство та судова практика з вирішення зазначених питань є послідовною та усталеною.
З матеріалів справи беззаперечно встановлено, що 28.11.2008 між ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно із яким ОСОБА_1 набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 86).
Таким чином, належними доказами у справі підтверджується факт придбання відповідачем квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за час перебування у шлюбі з позивачкою.
Як наслідок, підстави вважати, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, відсутні. 
Зокрема, доказів роздільного проживання сторін, встановлення рішенням суду режиму окремого проживання чи будь яких доказів договірних відносин між сторонами у цьому контексті, матеріали справи не містять.
Іншими словами, колегія суддів констатує, що спірна квартира АДРЕСА_2 , як об`єк цивільних прав в силу ст. 177 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя сторін, тому погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції.
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) сформульовано висновок про те, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що під час вирішення спору про поділ майна суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Обрання судом під час вирішення спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивачка, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог.
Як вже зазначалося, позивачка просить про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, при цьому заперечуючи доводи сторони позивача, представник відповідача просить про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що слідуючи диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.ч. 1, 6 ст 367 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Зважаючи на те, що з вимогами про поділ майна подружжя звернулася ОСОБА_2 , при цьому відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подання зустрічного позову не скористався, самостійних позовних вимог не пред`являв, вимоги апеляційної скарги останнього про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю є безпідставними та апріорі неможливими до задоволення, оскільки не були предметом розгляду судом першої інстанції.
В свою чергу, чинне законодавство передбачає можливість заперечення вимог позивача про поділ спільного майна подружжя, застосовуючи механізм спростування презумпції спільності відповідного майна, обов`язок по чому лежить на тому, хто має намір спростування такої презумпції.
Так, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. 
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно із пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Частиною першою статті 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/6483/17 (провадження № 61-14432св19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21 зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач стверджує, що спірна квартира придбана на його особисті кошти, які були подаровані йому сестрою, на підтвердження чого надає розписку.
Колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що поданими доказами презумпцію спільності майна подружжя відповідач не спростував.
Так, оцінюючи спірні правовідносини та доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів виходить з того, що саме укладений договір дарування грошей з дотриманням визначеної законом форми може підтверджувати отримання в дар грошових коштів на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
При цьому ст. 719 ЦК України в частині форми договору дарування не містить виключень для родичів будь-якого ступеню споріднення.
Натомість, відповідач ОСОБА_1 не надав суду нотаріально посвідченого договору про отримання в дар від своєї сестри в особисту приватну власність відповідну суму коштів для придбання квартири, тому належні докази того, що відповідач використав особисті кошти на придбання спірного майна, у матеріалах справи відсутні.
При цьому, сам по собі факт передачі сестрою грошових коштів своєму брату, який є у шлюбі, тобто є одним із подружжя, для придбання того чи іншого майна, не встановлює для такого право особистої приватної власності особи на відповідну частку чи об`єкт такого у цілому.
Таким чином, навіть за умови визнання колегією суддів факту передачі ОСОБА_1 готівкових коштів у відповідній сумі, суд не може надати таким статусу особистих, щоб могло свідчити про купівлю відповідачемспірного майна за його особисті кошти та спростовувало презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.
В свою чергу, згідно із ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що по своїй суті згода подружжя є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 23 червня 2021 року в справі № 537/3100/17 (провадження № 61-343св19); 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18 (провадження № 61-18048св20); 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21); 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц (провадження № 61-5251св2); 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)) викладено такий висновок: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
З урахуванням наведених приписів чинного законодавства та судової практики, колегія суддів зауважує, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства. (див. постанову Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 466/7242/22 (провадження № 61-6448св24)).
Аналізуючи договір купівлі-продажу квартири, який укладений відповідачем під час шлюбу, колегія суддів зауважує, що інформації про укладення такого договору за особисті кошти покупця ОСОБА_1 , у договорі немає.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що відповідачем ОСОБА_1 не спростовано презумпції спільної власності на спірну квартиру, тому вимога позивачки про визнання права власності на 1/2 частку такої ґрунтується на законі, а доводи апеляційної скарги про протилежне не свідчать.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).
Задовольняючи вимогу про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності, суд визнає за кожним співвласником право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не ділить останній і не визнає за позивачем право власності на половину цього об`єкта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 червня 2024 року у справі №755/4429/22 (пункти 37-38)).
З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції необхідно змінити щодо задоволення позовної вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2  у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови, та у резолютивній частині, виклавши її абзац другий (щодо вказаної позовної вимоги) у такій редакції: визнати за  ОСОБА_2 право на 1/2 часку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право на 1/2 часку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 . Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
При цьому зміна оскаржуваного судового рішення не є підставою для нового розподілу судових витрат, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Жукровського Ярослава Івановича – задовольнити частково.
Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року змінити в частині задоволення позовної вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2  у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови, та у резолютивній частині, виклавши абзац другий (щодо вказаної позовної вимоги) у такій редакції: 
визнати за  ОСОБА_2 право на 1/2 часку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ; 
визнати за ОСОБА_1 право на 1/2 часку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2026 року. 

Головуючий        А.В. Ніткевич

Судді:   С.М. Бойко

С.М. Копняк