ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №640/24224/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури, керівника Київської міської прокуратури Кіпера Олега Олександровича про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 05.03.2020 №3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора»;
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора міста Києва від 09.09.2020 №1867к про звільнення позивача з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві, прокуратури міста Києва та з органів прокуратури;
- поновити позивача на рівнозначній посаді в Київській міській прокуратурі;
- стягнути з Київської міської прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що обіймав посаду прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві, прокуратури міста Києва. 10.10.2019 у встановлений строк позивач подав Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, у зв`язку з чим був допущений до її проходження. 05.03.2020 позивач складав перший етап атестації – іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. За результатами іспиту системою тестування констатовано набрання ним 65 балів, тоді як прохідний бал становить 70 балів. Позивач вказує, що належним чином пройти іспит та надати відповіді на всі питання він був позбавлений можливості, оскільки після початку проходження тестування на виділеній йому електронно-обчислювальній техніці систематично виникали технічні несправності, відбувалося «зависання» програмного забезпечення: система не одразу зараховувала обраний ним варіант відповіді, самостійно активувала інші варіанти відповідей та самовільно пропускала питання з переходом до наступних. Позивач робив спроби проінформувати представників робочої групи про неналежну роботу техніки, проте жоден з них до нього не підійшов, у зв`язку з чим факт несправності зафіксований не був. Позивач переконаний, що надав більше правильних відповідей, ніж було констатовано системою, а кількість наданих ним правильних відповідей була достатньою для набрання прохідного балу. Також зазначає, що у цей же день, 05.03.2020, він подав на ім`я голови Кадрової комісії №2 заяву зі скаргами на неконкретність питань тестування та наявність кількох правильних відповідей, у той час як система тестування вимагає обрання лише одного варіанта відповіді, а також на некоректну роботу програмного забезпечення, просив скасувати результати його тестування та надати можливість повторного проходження тестування з призначенням нової дати складання іспиту. Окремо просив надати повну видрукування згенерованих йому питань з обраними ним та правильними відповідями. Проте на це звернення протягом шести місяців відповіді він не отримав, видрукування згенерованих йому питань з відповідями не надано, на засідання комісії, де розглядалося його звернення, він не запрошувався, про час та дату його проведення повідомлений не був.
Позивач вважає, що ігнорування його доводів Кадровою комісією №2 є дискримінаційним щодо нього, оскільки в інших випадках кадрові комісії задовольняли аналогічні заяви прокурорів. На підтвердження посилається на витяг з протоколу №8 засідання Кадрової комісії №1 від 10.04.2020, яким, за його твердженням, члени комісії одноголосно задовольнили щонайменше заяви чотирьох прокурорів та призначили їм повторне тестування на знання законодавства на додатковий день з огляду на наявність некоректних тестових запитань та варіантів відповідей на них.
Позивач вказує, що про зміст оскаржуваного рішення Кадрової комісії №2 від 05.03.2020 №3 він дізнався лише 14.09.2020, коли після виходу з лікарняного був ознайомлений з наказом прокурора міста Києва від 09.09.2020 №1867к про звільнення, разом з яким йому вручено копію оскаржуваного рішення. До вручення наказу про звільнення про прийняття цього рішення він повідомлений не був, а тому вважає строк звернення до суду дотриманим.
Обґрунтовуючи незаконність рішення Кадрової комісії №2, позивач посилається на те, що це рішення прийнято за результатами атестації, проведеної без дотримання анонімної форми тестування. Зазначає, що обраний ним логін №0202003053863 був внесений членом робочої групи Кадрової комісії №2 до відомості про результати тестування навпроти його прізвища та номера службового посвідчення ще до початку проведення тестування, після встановлення його особи за службовим посвідченням, що засвідчено його підписом, чим, на його думку, повністю нівельовано анонімність проходження ним атестації. Додатково на підтвердження порушення вимог анонімності позивач посилається на висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 10.07.2020 №64/20, згідно з яким робота з автоматизованою системою тестування для її користувачів не була анонімною, а порушення безпеки у поводженні з ідентифікаційними даними користувачів створило передумови для можливого цілеспрямованого втручання в роботу автоматизованої системи.
Позивач також зазначає про необґрунтованість оскаржуваного рішення та недобросовісність перевірки його доводів при розгляді заяви про допуск до повторного проходження тестування. Вказує, що тривала відстрочка у прийнятті рішення була зумовлена системними технічними несправностями у роботі техніки та програмного забезпечення під час іспитів 02.03.2020, що призвело до масових випадків зриву тестування. На підтвердження посилається на відеозапис, на якому голова Кадрової комісії №1 повідомляє прокурорам про форс-мажорні обставини та гарантує можливість повторної здачі іспиту в додатковий день, а також на листи ТОВ «Сайметрікс-Україна» від 02.03.2020 та від 27.04.2020, у яких ця особа визнала серйозні технічні проблеми, що виникли під час проведення тестування та призвели до тимчасового зриву тестування.
Позивач стверджує про порушення його права на участь у процесі прийняття рішення, оскільки про дату і час засідання, на якому розглядалося його звернення щодо технічних збоїв та допуску до повторної здачі іспитів, його не повідомлено, як і про результати розгляду комісією його звернення. На його думку, з системного аналізу пунктів 3, 11 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації випливає обов`язок кадрової комісії розглядати заяву прокурора щодо визначення повторної дати складення іспиту та ухвалювати рішення з цього питання у присутності прокурора.
Позивач указує також на недотримання принципу безсторонності, неупередженості та рівності всіх перед законом. Посилаючись на офіційні дані Офісу Генерального прокурора, зазначає, що з 254 прокурорів, які не склали іспит 02.03.2020, до повторного проходження атестації допущено понад половину осіб, зокрема з прокурорів, які не склали саме перший етап, у складі першої групи, в якій складав тестування позивач, допущено 32 прокурори, що, на його думку, свідчить про необ`єктивність та упередженість Кадрової комісії №2 при прийнятті рішення про відмову у наданні позивачу можливості повторної здачі іспиту без перевірки його доводів.
Позивач зазначає про прийняття оскаржуваного рішення з порушенням принципу законності при забезпеченні проведення атестації. На його думку, Офіс Генерального прокурора неправомірно переклав свій обов`язок із забезпечення проведення атестації прокурорів на міжнародні організації та сторонні юридичні особи приватного права, що проводили тестування за допомогою програмного забезпечення «Аналітична система оцінки знань», тоді як Угода між Урядом України та Урядом Сполучених Штатів Америки про допомогу у галузі правоохоронної діяльності та кримінальної юстиції від 13.03.2015 не ратифікована Верховною Радою України, а тому не може бути підставою для невиконання службовими особами Офісу Генерального прокурора вимог ст.88 Закону України «Про прокуратуру».
Позивач вважає, що на момент його звільнення були відсутні будь-які ознаки ліквідації, реорганізації прокуратури міста Києва чи скорочення кількості прокурорів, оскільки відбулося лише перейменування прокуратури міста Києва на Київську міську прокуратуру без зміни ідентифікаційного коду в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а тому посилання у наказі про звільнення на п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» є безпідставним. Звільнення під час перебування на лікарняному вважає дискримінаційним та таким, що суперечить вимогам Закону України «Про прокуратуру» і нормам Конституції України. Вимогу про поновлення на рівнозначній посаді в Київській міській прокуратурі позивач обґрунтовує необхідністю ефективного судового захисту та обов`язком держави працевлаштувати незаконно звільненого працівника.
Відповідач, Офіс Генерального прокурора, подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі Закон №113-IX) запроваджено реформування системи органів прокуратури, у межах якого передбачено проходження прокурорами атестації. Реалізувавши своє право, позивач 10.10.2019 подав заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, чим погодився на проходження атестації у порядку та на умовах, визначених Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 (далі Порядок №221). Своїми конклюдентними діями, які виразились у безпосередній участі в процедурі проведення атестації, позивач підтвердив згоду на проходження атестації у порядку та на умовах, визначених цим Порядком. Вказує, що за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону позивач набрав 65 балів, що менше прохідного балу (70 балів), а тому Кадрова комісія №2 рішенням від 05.03.2020 №3 ухвалила рішення про неуспішне проходження ним атестації. Результати тестування відображені у відповідній відомості, у якій позивач поставив свій підпис, чим підтвердив їх достовірність; будь-яких зауважень щодо процедури, у тому числі щодо технічних збоїв, у примітках до цієї відомості позивач не зазначив. Тестування позивач завершив достроково, протягом 1 год 32 хв 49 сек, тоді як загальний час становив 1 год 40 хв, тобто раніше на 28 хв.
Відповідач зазначає, що відповідно до п.7 розділу І Порядку №221 якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту, проте з відповідною заявою під час проходження тестування позивач до членів комісії не звертався, а вказав цю обставину лише після неуспішного його проходження. Сам факт звернення прокурора із заявою про технічні збої після неуспішного проходження тестування не є доказом їх наявності, а може свідчити про намагання спростувати або оскаржити отриманий негативний результат. Доводи позивача про збої під час тестування на загальні здібності 02.03.2020 не можуть бути враховані, оскільки до цього етапу позивач не був допущений у зв`язку з набранням недостатньої кількості балів на першому етапі 05.03.2020.
Стосовно доводів про порушення анонімності відповідач зазначає, що під час тестування забезпечено анонімність та конфіденційність відомостей про особу, яка проходила тестування: кожен прокурор самостійно обирав логін і пароль, які в подальшому використовував для реєстрації у програмному забезпеченні, персональних даних, за якими можна було б ідентифікувати особу, прокурори під час тестування не вводили, а у відомості зазначається лише логін, тоді як пароль, відомий лише прокурору, у відомості не відображається. За час складання іспиту жодної спроби втручання у роботу програмного забезпечення третіми особами не зафіксовано. Наданий позивачем висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 10.07.2020 №64/20 не відповідає вимогам ст.101 КАС України, оскільки у ньому відсутні відомості щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність.
Відповідач також зазначає, що перелік питань, їх теми, кількість, зміст та стилістичне викладення не є предметом правового регулювання, а тому не можуть бути предметом судової оцінки; програмне забезпечення «Аналітична система оцінки знань» створено на замовлення Національної академії прокуратури України, заходи, пов`язані з атестацією, фінансувалися за рахунок коштів міжнародної технічної допомоги, що узгоджується зі ст.89 Закону України «Про прокуратуру», а законодавство не містить вимог щодо отримання ліцензії чи висновку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України стосовно використаного програмного забезпечення. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.
Відповідач, Київська міська прокуратура, подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позову. Зазначає, що юридичним фактом, який зумовлює звільнення прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», є не завершення процесу ліквідації, реорганізації органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, а виключно прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації. Підпунктом 2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у регіональних прокуратурах, звільняються керівником регіональної (обласної) прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації. На підставі рішення Кадрової комісії №2 керівником Київської міської прокуратури видано наказ від 09.09.2020 №1867к про звільнення позивача. Відповідач зазначає, що можливість звільнення прокурора в період перебування на лікарняному передбачена Законом №113-IX, а наведені у цьому Законі положення не встановлюють дискреційних повноважень керівника регіональної (обласної) прокуратури щодо звільнення прокурорів з підстав, передбачених цим пунктом. Поновлення позивача на посаді, на думку відповідача, фактично спрямоване на ухилення від завершення процедури атестації, оскільки для переведення на посади, введені в штатний розпис з 11.09.2020, необхідне рішення відповідної кадрової комісії про успішне проходження атестації. Стосовно вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн відповідач зазначає, що доказів на її підтвердження позивачем не надано.
У відповідях на відзиви позивач підтримав заявлені вимоги. Наполягав на тому, що порушення анонімності тестування підтверджується витягом з відомості про результати тестування, у якій навпроти прізвища позивача та номера його службового посвідчення внесено отриманий ним логін до початку проведення тестування, після встановлення особи позивача за службовим посвідченням. Зазначив, що відсутність у відомості зауважень не спростовує наявності технічних збоїв, а відповідачами не надано доказів, які підтверджують неможливість втручання третіх осіб у роботу програмного забезпечення та які засвідчують спроможність використаного програмного забезпечення забезпечити анонімність і захист від такого втручання. Позивач також звернув увагу на те, що наявність технічних збоїв у роботі системи тестування під час атестації встановлювалася рядом судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими скасовувалися рішення кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації.
Заявою про доповнення позову новими обставинами позивач, не змінюючи предмета та первісних підстав позову, додатково зазначив, що рішення Кадрової комісії №2 прийнято неуповноваженим суб`єктом владних повноважень, оскільки всупереч п.18 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 (далі Порядок №233), розподіл списків прокурорів регіональних прокуратур між Кадровою комісією №1 та Кадровою комісією №2 не погоджувався Генеральним прокурором, що, за твердженням позивача, підтверджується листом Офісу Генерального прокурора від 06.07.2020 №07-669-20. Просив при оцінці наслідків прийняття рішення неуповноваженим суб`єктом застосувати аналогію закону.
У письмових поясненнях позивач навів розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просив під час обчислення застосовувати розмір середньоденного заробітку 2162,06 грн, обчислений з урахуванням зміни структури заробітної плати після 11.09.2020.
Відповідач, Офіс Генерального прокурора, подав додаткові пояснення, у яких послався на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 20.07.2022 у справі №420/4729/20, від 21.09.2021 у справі №160/6204/20, від 29.09.2021 у справі №440/2682/20, згідно з якими рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону спирається виключно на кількість набраних балів, а доводи прокурора про умови проходження тестування, обсяг і коректність питань не охоплюються предметом доказування у такій справі. Просив у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою судді від 03.02.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №640/24224/20, яка надійшла до Львівського окружного адміністративного суду у зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Ухвалою суду від 24.02.2025 залишено без задоволення заперечення відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач перебував на посаді прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві, прокуратури міста Києва.
10.10.2019 позивач подав Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, у зв`язку з чим був допущений до її проходження.
05.03.2020 позивач складав перший етап атестації – іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. За результатами складання іспиту позивач набрав 65 балів, що менше прохідного балу для успішного складання іспиту (70 балів). Результати тестування відображені у відомості, у якій позивач поставив підпис; зауважень щодо процедури складання іспиту, у тому числі щодо технічних несправностей, у примітках до відомості позивач не зазначив. Тестування позивач завершив достроково.
Рішенням Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 05.03.2020 №3 ухвалено рішення про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.
На підставі рішення Кадрової комісії №2 наказом прокурора міста Києва від 09.09.2020 №1867к позивача звільнено з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві, прокуратури міста Києва та з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
Не погодившись із рішенням Кадрової комісії №2 та наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII).
Законом №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури. Згідно з п.6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
За приписами п.7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX визначено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором, а п.11 цього розділу передбачено, що атестація прокурорів регіональних прокуратур проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора. На виконання наведених приписів наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, а наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 – Порядок роботи кадрових комісій.
За визначенням, що міститься у п.1 розділу І Порядку №221, атестація прокурорів – це встановлена розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів. Пунктами 6-8 розділу І Порядку №221 визначено, що атестація включає три етапи: складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; проведення співбесіди.
Згідно з п.4 розділу ІІ Порядку №221 прохідний бал (мінімально допустима кількість балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора становить 70 балів. Відповідно до п.5 розділу ІІ Порядку №221 прокурор, який за результатами складення цього іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що набрання прокурором за результатами першого етапу атестації кількості балів, меншої за прохідний бал, є самостійною та достатньою підставою для прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. За наявності такого результату прийняти інше рішення комісія не має правових підстав.
У цій справі судом встановлено, що позивач за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону набрав 65 балів, що менше прохідного балу для успішного складання іспиту (70 балів). За таких обставин Кадрова комісія №2 була зобов`язана ухвалити рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, що нею і було зроблено.
Суд відхиляє доводи позивача про наявність під час складання іспиту технічних несправностей, які, на його думку, призвели до некоректного підрахунку результатів, з огляду на таке.
Згідно з п.7 розділу І Порядку №221 якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора. Наведена норма надавала позивачу можливість зафіксувати технічні несправності безпосередньо під час складання іспиту та звернутися до членів комісії або робочої групи з відповідною заявою для призначення нового часу складання іспиту.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач завершив тестування достроково та поставив свій підпис у відомості про результати тестування, при цьому будь-яких зауважень щодо процедури складання іспиту, у тому числі щодо технічних несправностей, у примітках до відомості не зазначив. Із заявою про наявність технічних збоїв позивач звернувся лише після завершення тестування та отримання негативного результату. Доказів звернення до членів комісії або робочої групи безпосередньо під час складання іспиту з приводу несправності техніки чи програмного забезпечення матеріали справи не містять.
Беручи до уваги встановлений ст.77 КАС України обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, суд приходить висновку, що доводи позивача про технічні збої не підтверджені належними та допустимими доказами, а фактично ґрунтуються на його припущеннях, а тому не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного рішення протиправним.
Суд відхиляє посилання позивача на відеозапис із публічними поясненнями голови Кадрової комісії №1 та на листи ТОВ «Сайметрікс-Україна» від 02.03.2020 та від 27.04.2020. Зазначені докази стосуються технічних проблем, що, за твердженням позивача, мали місце під час складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички 02.03.2020, тоді як позивач оскаржує результати іспиту з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, який він складав 05.03.2020 та до якого наведені обставини не мають безпосереднього стосунку. До того ж факт можливого виникнення збоїв у роботі програмного забезпечення під час тестування на загальні здібності 02.03.2020 не є беззаперечним доказом наявності технічних збоїв саме під час складання позивачем іспиту 05.03.2020. Доводи позивача про зворотнє зводяться до нічим не підтверджених припущень і не спростовують висновків суду.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові від 21.09.2021 у справі №160/6204/20, у якій Суд погодився з висновком про те, що доводи прокурора щодо технічних збоїв під час іспиту правомірно визнані безпідставними, оскільки не були підтверджені належними доказами, а фактично є лише припущеннями, та у постанові від 29.09.2021 у справі №440/2682/20.
Щодо доводів позивача про неконкретність тестових питань, наявність кількох правильних відповідей та неврахування спеціалізації прокурорів суд зазначає таке.
Перелік питань, їх теми, кількість, зміст та стилістичне викладення не є предметом правового регулювання, а чинні нормативно-правові акти не містять норм, які регулюють ці питання. Рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами першого етапу спирається виключно на кількість набраних прокурором балів і не потребує іншого обґрунтування та мотивування, окрім зазначення кількості набраних балів.
Беручи до уваги сформовану судову практику Верховного Суду в аспекті спірних правовідносин, суд враховує, що у постанові від 20.07.2022 у справі №420/4729/20 Верховний Суд сформував висновок щодо застосування п.16 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX і п.п.4, 5 розділу ІІ Порядку №221, згідно з яким спірне рішення кадрової комісії спирається виключно на кількість балів, які набрав позивач на етапі іспиту, а доводи позивача про умови, в яких він був змушений проходити атестацію, значний обсяг запитань і те, наскільки коректними були правильні відповіді, не охоплюються предметом доказування у цій справі, оскільки набрання прокурором балів, що є менше прохідного, є безумовною підставою для недопуску до наступних етапів атестації та прийняття рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи суд приходить висновку, що доводи позивача щодо змісту, обсягу та коректності тестових питань і варіантів відповідей не входять до предмета доказування у цій справі та не впливають на правомірність оскаржуваного рішення Кадрової комісії №2.
Суд відхиляє посилання позивача на порушення вимог анонімності тестування з огляду на таке.
Як видно з матеріалів справи, кожен прокурор перед проходженням тестування самостійно обирав логін та пароль, які в подальшому використовував для реєстрації у програмному забезпеченні. Під час реєстрації кадровою комісією фіксувався виключно обраний прокурором логін, тоді як пароль, необхідний для авторизації у системі та початку тестування, був відомий лише прокурору і у відомості не відображався. Жодних персональних даних, за якими можна було б ідентифікувати особу прокурора (прізвище, ім`я, по батькові), під час використання програмного забезпечення прокурори не вводили.
Та обставина, що у відомості про результати тестування навпроти прізвища позивача та номера його службового посвідчення зазначено обраний ним логін, сама по собі не свідчить про порушення анонімності складання іспиту, оскільки персональні дані, які дозволяють ідентифікувати особу прокурора, містяться винятково на паперових відомостях, що використовуються кадровою комісією, а доступ до результатів тестування у програмному забезпеченні без введення відомого лише прокурору пароля є неможливим. За час складання іспиту жодної спроби втручання у роботу програмного забезпечення третіми особами не зафіксовано.
Посилання позивача на висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 10.07.2020 №64/20 суд оцінює критично, оскільки такий висновок не спростовує наведених обставин та не підтверджує факту порушення анонімності складання позивачем іспиту або факту втручання у роботу програмного забезпечення під час проходження ним тестування 05.03.2020, а вказує лише на створення передумов для можливого втручання. Можливість настання певної події сама по собі не є доказом того, що така подія мала місце. За таких обставин суд приходить висновку, що позивач не довів факту порушення анонімності складання ним іспиту, яке могло б вплинути на його результат.
Щодо доводів заяви про доповнення позову новими обставинами про прийняття оскаржуваного рішення неуповноваженим суб`єктом владних повноважень суд зазначає таке.
Згідно з п.11 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX атестація прокурорів регіональних прокуратур проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, а перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій визначається Генеральним прокурором, що належить до його дискреційних повноважень. Друга кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур утворена уповноваженим суб`єктом – Генеральним прокурором – для цілей реалізації Закону №113-IX, у межах визначеної їй компетенції щодо атестації прокурорів регіональних прокуратур.
Та обставина, що організаційно-розпорядчі документи щодо погодження Генеральним прокурором розподілу списків прокурорів регіональних прокуратур між кадровими комісіями в Офісі Генерального прокурора не реєструвались, сама по собі не свідчить про відсутність у Кадрової комісії №2 повноважень на проведення атестації позивача та прийняття рішення за її результатами, оскільки повноваження цієї комісії випливають із наказу Генерального прокурора про її утворення. За таких обставин суд приходить висновку про безпідставність доводів позивача про прийняття оскаржуваного рішення неуповноваженим суб`єктом владних повноважень.
Суд відхиляє доводи позивача про порушення його права на участь у процесі прийняття оскаржуваного рішення. Відповідно до п.5 розділу ІІ Порядку №221 прокурор, який за результатами складення іспиту з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Порядок №221 не містить положень щодо обов`язкової участі прокурора під час ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами неуспішного складання першого етапу атестації. Особиста участь позивача була забезпечена безпосередньо під час складання ним іспиту, за результатами якого і прийнято оскаржуване рішення. За таких обставин неучасть позивача в засіданні комісії, на якому ухвалено рішення про неуспішне проходження ним атестації, не свідчить про протиправність такого рішення.
Суд не приймає до уваги аргументи позивача про дискримінаційний характер оскаржуваного рішення та порушення принципу рівності з огляду на те, що в інших випадках кадрові комісії задовольняли заяви прокурорів про повторне складання іспиту. Можливість призначення нового часу (дати) складання відповідного іспиту відповідно до п.7 розділу І Порядку №221 пов`язана з установленням обставини, що складання іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора. Оскільки наявність таких обставин під час складання позивачем іспиту 05.03.2020 не підтверджена, наведені позивачем приклади задоволення заяв інших прокурорів не свідчать про перебування позивача в однакових з ними обставинах та не вказують на упередженість комісії. Сама по собі статистична інформація про кількість прокурорів, допущених до повторного складання іспиту, не спростовує правомірності оскаржуваного рішення, прийнятого щодо позивача за результатами набраної ним кількості балів.
Суд відхиляє доводи позивача про прийняття оскаржуваного рішення з порушенням принципу законності у зв`язку із залученням до забезпечення проведення атестації міжнародних організацій та юридичних осіб приватного права. Відповідно до ч.1 ст.89 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку. Залучення міжнародних партнерів до технічної та організаційної підтримки проведення атестації не змінює визначеного Законом №113-IX та Порядком №221 порядку проведення атестації кадровими комісіями та не свідчить про передачу цим особам повноважень з оцінювання результатів складання прокурорами іспиту. Чинне законодавство не містить вимог щодо сертифікації чи отримання ліцензій для програмного забезпечення, що використовується під час проходження прокурорами атестації. За таких обставин наведені доводи позивача не спростовують правомірності оскаржуваного рішення.
Стосовно позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу прокурора міста Києва від 09.09.2020 №1867к про звільнення суд зазначає таке.
Відповідно до ч.3 ст.16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Згідно з п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Підпунктом 2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX встановлено особливий порядок звільнення прокурорів на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII. Юридичним фактом, що зумовлює звільнення прокурора в порядку атестації, є саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації, а не завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів. Наявність юридичного факту реорганізації чи ліквідації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів має значення у випадку звільнення прокурорів у загальному порядку, передбаченому ст.60 Закону №1697-VII.
З установлених у цій справі обставин у взаємозв`язку з наведеними вище висновками щодо застосування п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII та пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX слідує, що підставою для звільнення позивача стало рішення Кадрової комісії №2 від 05.03.2020 №3 про неуспішне проходження ним атестації, а тому посилання позивача на відсутність ліквідації, реорганізації прокуратури міста Києва чи скорочення кількості прокурорів не спростовує правомірності оскаржуваного наказу про звільнення.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.09.2021 у справі №160/6204/20, згідно з якою юридичним фактом, що зумовлює звільнення прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури, а тому виданий на його підставі наказ про звільнення є таким, що прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.
Суд відхиляє доводи позивача про незаконність його звільнення у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Можливість звільнення прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII за наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації передбачена пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, який є спеціальним по відношенню до загальних норм трудового законодавства та не пов`язує можливість такого звільнення з періодом тимчасової непрацездатності прокурора.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими скасовувалися рішення кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації у зв`язку з технічними збоями. Висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які є обов`язковими в розумінні ч.5 ст.242 КАС України, сформовані Верховним Судом у постановах, наведених вище, відповідно до яких рішення кадрової комісії за результатами першого етапу атестації спирається виключно на кількість набраних балів, а доводи прокурора про умови проходження тестування не охоплюються предметом доказування. За таких обставин окремі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, на які посилається позивач, не можуть бути враховані судом, оскільки не є висновками Верховного Суду щодо застосування норм права.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування рішення Кадрової комісії №2 від 05.03.2020 №3 і наказу про звільнення від 09.09.2020 №1867к, то не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З цих же підстав не підлягає задоволенню і вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що оскаржувані рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 05.03.2020 №3 та наказ прокурора міста Києва від 09.09.2020 №1867к прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Перевіряючи оскаржувані рішення відповідачів на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, суд за результатами розгляду справи приходить висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Щодо судових витрат, то згідно з ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.