ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року

м. Київ

справа № 509/6282/23 
провадження № 61-8534св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - Міністерство оборони України,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - Одеське квартирно-експлуатаційне управління,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року Міністерство оборони України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Одеське квартирно-експлуатаційне управління (далі - Одеське КЕУ), у якому просило суд:

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,085 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, яка розташована на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , яка була вчинена 19 серпня 2015 року (номер записів про право власності 10858053);

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні ним та Одеським КЕУ права користування та розпорядження майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,085 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, яка розташована на АДРЕСА_1 , шляхом повернення з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України;

- стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь витрати зі сплати судового збору 

Позовна заява обґрунтована тим, що частина земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні Міністерства оборони України, була незаконно вилучена та передана у приватну власність відповідачці ОСОБА_2 . Так, на підставі рішення Молодіжненської сільської ради громадянці ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 319451 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану на АДРЕСА_1 . Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку ОСОБА_2 19 серпня 2015 року уклала договір № 1989 дарування земельної ділянки, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, з ОСОБА_1 . Таким чином, рішенням Молодіжненської сільської ради від 09 вересня 2008 року № 1266-V зазначена земельна ділянка площею 0,085 га виведена з державної власності та передана до приватної власності, змінено її цільове призначення із земель оборони на землі житлової та громадської забудови. 

29 березня 2019 року Овідіопольським районним судом Одеської області ухвалено рішення у справі № 509/2655/17, яким позов заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (КЕВ м. Одеси) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Концерн «Військторгсервіс» МО, Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про визнання недійсним державного акта та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково, визнано недійсним державний акт від 09 вересня 2008 року серії ЯЖ № 319451 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 . Під час розгляду цієї справи Овідіопольським районним судом Одеської області встановлено, що вилучення Молодіжненською сільською радою спірної земельної ділянки із земель оборони проведено з порушенням вимог статей 202, 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частин першої, шостої статті 116, статті 120, частини третьої статті 141, статті 142 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини третьої статті 24, частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»; спірна земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно надана у власність відповідачці ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, державний акт від 09 вересня 2008 року серії ЯЖ № 319451 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 09 вересня 2008 року № 1266-V, підлягає визнанню недійсним. 

З огляду на викладене та з метою фактичного захисту прав та законних інтересів Міністерства оборони України, підлягає скасуванню у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Також підлягають усуненню перешкоди у здійсненні Міністерством оборони України в особі Одеського КЕУ права користування та розпорядження майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,085 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2024 року у складі судді Козирського Є. С. позовну заяву Міністерства оборони України задоволено. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,085 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, яка розташована на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , яка була вчинена 19 серпня 2015 року (номер запису про право власності - 10858053). Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Міністерством оборони України та Одеським КЕУ права користування та розпорядження майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,085 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, яка розташована на АДРЕСА_1 , шляхом повернення з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України витрати зі сплати судового збору в розмірі 5 368,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки згідно з частиною другою статті 77, частиною третьою статті 84 ЗК України, статтею 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» землі оборони перебувають у державній власності та не можуть передаватись у комунальну власність, то спірна земельна ділянка дотепер має бути віднесена за цільовим призначенням до земель оборони, за формою власності - до державної власності. 

Крім того, суд першої інстанції вважав ефективним способом захисту та відновлення порушених прав та інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Одеського КЕУ забезпечення реальної та безперешкодної можливості їм реалізувати усі правомочності власника спірної земельної ділянки, - усунення перешкод у користуванні шляхом повернення земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України та, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, зазначив про відсутність необхідності у скасуванні рішення ХХІ сесії V скликання Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 09 вересня 2008 року № 1266-V.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Міністерства оборони Українивідмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Міністерства оборони України, апеляційний суд виходив із того, що на момент передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачці ОСОБА_2 рішенням від 09 вересня 2008 року № 1266-V Молодіжненська сільська рада діяла у межах своїх повноважень. Преюдиційними судовими рішеннями у справі № 916/1041/17 було остаточно встановлено правомірність вилучення цих земель органом місцевого самоврядування та відсутність потреби в окремому погодженні чи рішенні Кабінету Міністрів України. 

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки рішення Молодіжненської сільської ради від 25 травня 2007 року № 716-? було чинним, власником спірної земельної ділянки на момент її відчуження законно вважалася саме територіальна громада, а не держава, то Міністерство оборони України та Одеське КЕУ не є титульними володільцями цього майна, що виключає факт порушення їхніх прав та свідчить про повну безпідставність заявлених у цій справі позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

04 липня 2025 року Міністерство оборони України через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 12 червня 2018 року у справі № 916/3727/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 902/538/14, від 12 грудня 2018 року у справі № 916/1041/17 та інших (пункт1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не врахував усіх фактичних обставин справи та помилково скасував рішення суду першої інстанції;

- не надав належної оцінки тому, що спірна земельна ділянка площею 0,085 га є частиною масиву земель оборони загальною площею 586,5 га, який ще у 1986 році був наданий квартирно-експлуатаційній частині Одеського району (далі - КЕЧ Одеського району), правонаступником якої став КЕВ м. Одеси, а далі Одеське КЕУ, у постійне користування на підставі державного акта. Ці землі за законом належать виключно до державної власності, є землями оборони та додатково мають спеціальний статус земель рекреації й оздоровчого призначення; 

- проігнорував, що право приймати рішення про припинення права постійного користування землями оборони та розпоряджатися ними належить виключно Кабінету Міністрів України (за поданням заявника), а не органам місцевого самоврядування;

- не врахував, що жоден із уповноважених органів держави: ані Кабінет Міністрів України (як власник), ані Міністерство оборони України (як орган оперативного управління), ані КЕЧ Одеського району (як безпосередній користувач) - не надавав Молодіжненській сільській раді згоди на припинення права користування земельними ділянками, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, - Оздоровчий комплекс «Ювілейний», чи добровільну відмову від спірної земельної ділянки;

- безпідставно послався на листи Міністерства оборони України від 23 грудня 2004 року № 220/2826 та КЕЧ Одеського району від 23 квітня 2007 року № 661, як на докази надання дозволу на вилучення із власності держави спірної земельної ділянки, розташованої на землях Молодіжненської сільської ради на АДРЕСА_1 ;

- дійшов помилкового висновку про приюдиційність обставин встановлених судами у справі № 916/1041/17, оскільки під час розгляду цієї справи суди взагалі не досліджували питання законності набуття прав на спірну земельну ділянку;

- не врахував, що оскільки право власності держави на землю є непорушним, а відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди державі в особі Міністерства оборони України та Одеського КЕУ на спірну земельну ділянку, то позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню.

- не надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, тощо.

24 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну Міністерства оборони України, в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду. 

28 липня 2025 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса , що утворений в наслідок переформування Одеського КЕУ, через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну Міністерства оборони України, у якому просив задовольнити цю касаційну скаргу в повному обсязі, скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2024 року у справі 509/6282/23 - залишити без змін. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 липня 2025 року касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Міністерство оборони України на постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Овідіопольського районного суду Одеської області матеріали справи № 509/6282/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У жовтні 2025 року матеріали справи № 509/6282/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2026 року справу № 509/6282/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії Б №032344 КЕЧ Одеського району, правонаступником якої став КЕВ м. Одеси, а надалі - Одеське КЕУ, у 1986 році Виконавчим комітетом Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка, загальною площею 586,5 га, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 296,8 га, розташована на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (далі - Молодіжненська сільська рада), правонаступником якої є Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області. 

На частині вказаної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розміщуються будівлі та споруди бази відпочинку, закріпленої за державним підприємством Міністерства оборони України «Оздоровчий комплекс «Ювілейний» (далі - ДП МОУ «ОК «Ювілейний»), яке у подальшому відповідно до наказу Міністра оборони України від 25 липня 2006 року №454 було реорганізовано шляхом його приєднання до державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», правонаступником якого на теперішній час є Концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі».

На підставі наказу Міністерства оборони України від 20 жовтня 2022 року № 324 майновий комплекс бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 08 грудня 2022 року передано на баланс КЕВ м. Одеси.

Згідно з розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації від 11 липня 2003 року № 459 за державним підприємством Міністерства оборони України визнано право власності на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного розпорядження 14 липня 2003 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» (37 будівель та споруд).

20 березня 2008 року Молодіжненською сільською радою (правонаступником якої на цей час є Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області), прийнято рішення № 1121-V «Про надання дозволу на підготовку технічної документації по складанню державних актів на право власності безкоштовно громадянам України (згідно додатку) на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в с. Молодіжне, Овідіопольський район, Одеської області» (далі - рішення № 1121-V).

Надалі рішенням Молодіжненської сільської ради від 09 вересня 2008 року №1266-V затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, що передаються громадянам України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у с. Молодіжне (зокрема за адресою: АДРЕСА_1 ); передано земельні ділянки (загальною площею 1,53 га) безкоштовно у власність громадянам України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) у с. Молодіжне (згідно з додатком, зокрема громадянці ОСОБА_2 ); видано державні акти на право власності на землю.
На підставі вищевказаного рішення Молодіжненської сільської ради ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 319451 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану на АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку ОСОБА_2 19 серпня 2015 року уклала договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 5123782000:02:004:3224, № 1989 з ОСОБА_1 .

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що у травні 2017 року виконуючий обов`язки військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, КЕВ міста Одеси звернувся до суду з позовом до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, Товариства з обмеженої відповідальністю «Саймон» (далі - ТОВ «Саймон»), у якому просив суд: 

- визнати незаконним та скасувати рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20 березня 2008 року № 1104-V «Про передачу ТОВ «Саймон» у довгострокову оренду строком на 49 років земельних ділянок загальною площею 8,5780 га для проведення берегоукріплювальних робіт і будівництва гідротехнічних протизсувних споруд, розміщення та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення для організації відпочинку населення, розташованої в АДРЕСА_1 » ; 

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки від 14 квітня 2008 року, укладений між Молодіжненською сільською радою Овідіопольського району Одеської області та ТОВ «Саймон», щодо земельної ділянки площею 8,5780 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 

- визнати незаконним та скасувати рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 25 травня 2007 року № 716-V «Про вилучення із земель Міністерства оборони України Квартирно-експлуатаційної частини Одеського району земельної ділянки, загальною площею 2,1 га, та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської сільської ради (в межах с. Молодіжне)».

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Останнім рішенням Господарського суду Одеської області від 07 травня 2019 року у справі № 916/1041/17, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 вересня 2019 року та постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року, у задоволенні позову виконуючого обов`язки військового прокурора Південного регіону України відмовлено. 

У цій справі господарський суд дійшов висновку про те, що вказане рішення Молодіжненської сільської ради від 25 травня 2007 року № 716-V відповідає чинному на той час земельному законодавству, адже до розмежування земель державної та комунальної власності виключно органи місцевого самоврядування були наділені повноваженнями по прийняттю рішень щодо розпорядження землями в межах населених пунктів. Вилучення земельної ділянки площею 2,10 га вказаним рішенням Молодіжненської сільської ради не потребувало окремого погодження (рішення) Кабінету Міністрів України. Стороною позивача не було доведено належними доказами, що Молодіжненська сільська рада, приймаючи спірні рішення, діяла з перевищенням наданих їй повноважень, які б призвели до порушення права власності держави на вказані земельні ділянки. 

У червні 2017 році заступник військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Одеси звернувся до суду зпозовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Концерн «Військторгсервіс» МО, Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, в якому просив:

- визнати державний акт серії ЯЖ № 319451 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,085 га недійсним; 

- зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 вчинити певні дії щодо складання акта прийому-передачі повернути КЕВ м. Одеси земельну ділянку та відшкодувати сплачений судовий збір.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 березня 2019 року у справі № 509/2655/17, що набрало законної сили, позов заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Одеси задоволено частково. Визнано недійсним державний акт від 09 вересня 2008 року серії ЯЖ № 319451 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 . В задоволенні решти позовних вимог прокурора відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вказане рішення суду мотивовано тим, що вилучення Молодіжненською сільською радою спірної земельної ділянки із земель оборони відбулося з порушенням вимог статей 202, 203 ЦК України, частин першої, шостої статті 116, статті 120, частини третьої статті 141, статті 142 ЗК України, частини третьої статті 24, частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»; вказана земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно надана у власність відповідачці ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду у справі, яка переглядається, Міністерство оборони України, вказувало на те, що спірна земельна ділянка є державною власністю і належить до земель оборони, оскільки з 1986 року перебуває у постійному користуванні Одеського КЕУ та розташована в межах території військового майнового комплексу бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Заявник зазначав, що Молодіжненська сільська рада діяла поза межами своїх повноважень, безкоштовно передавши цю ділянку у приватну власність ОСОБА_2 за відсутності згоди Кабінету Міністрів України чи оборонного відомства на її вилучення, причому первинний державний акт ОСОБА_2 уже було визнано недійсним у судовому порядку у справі № 509/2655/17. З огляду на протиправність дій ради та недійсність первинного титулу, заявник наголошував на незаконності подальшого переходу права власності й реєстрації землі за відповідачем ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій справі та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Міністерства оборони України, апеляційний суд виходив із того, що на момент передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачці ОСОБА_2 рішенням від 09 вересня 2008 року № 1266-V Молодіжненська сільська рада діяла у межах своїх повноважень. Преюдиційними судовими рішеннями у справі № 916/1041/17 було остаточно встановлено правомірність вилучення цих земель органом місцевого самоврядування та відсутність потреби в окремому погодженні чи рішенні Кабінету Міністрів України. 

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки рішення Молодіжненської сільської ради від 25 травня 2007 року № 716-? було чинним, власником спірної земельної ділянки на момент її відчуження законно вважалася саме територіальна громада, а не держава, то Міністерство оборони України та Одеське КЕУ не є титульними володільцями цього майна, що виключає факт порушення їхніх прав та свідчить про повну безпідставність заявлених у цій справі позовних вимог.

Верховний Суд погодитись із такими висновками апеляційного суду не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування 

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 13, 41 Конституції України передбачено, що від імені Українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до статті 19 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 77 ЗК України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 2 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України (стаття 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. 

Приписами статті 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Зміст частин першої, другої, шостої-десятої цієї статті свідчить про те, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначила про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Для витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19).

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).

У справі, що переглядається Верховним Судом, Міністерство оборони України стверджує, що спірна земельна ділянка є державною власністю і належить до земель оборони; Молодіжненська сільська рада, передавши безкоштовно цю ділянку у приватну власність ОСОБА_2 за відсутності згоди Кабінету Міністрів України чи оборонного відомства на її вилучення, діяла поза межами своїх повноважень; подальший перехід права власності та реєстрація спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 є незаконними, що є підставою для усунення державі перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування державної реєстрації прав власності на цю земельну ділянку та зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути земельну ділянку державі. 

Такі вимоги Міністерства оборони України по своїй суті відповідають вимогам негаторного позову.

Однак ці вимоги не є належним способом захисту порушених прав держави в особі Міністерства оборони України на спірне майно, що не приводить до їх поновлення.

Належним способом захисту у цій справі є лише вимога про витребування спірної земельної ділянки.

Міністерство оборони України, звертаючись до суду із цим позовом, не заявило вимог про витребування спірної на свою користь.

Таким чином, позов не може бути задоволений у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту прав держави.

Суд апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову прокурора по суті заявлених позовних вимог.

Водночас суд першої інстанції, рішення якого було правильно скасовано апеляційним судом, безпідставно вважав наявними підстави для задоволення заявлених прокурором вимог.

Таким чином, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі не можна визнати законними та обґрунтованими із цих підстав вони підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення у справі про відмову у задоволенні позову Міністерства оборони Україниз мотивів, наведених у цій постанові.

З огляду на висновки Верховного Суд у цій справі, доводи касаційної скарги по суті спору оцінці не підлягають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 

З урахуванням викладеного, касаційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню частково, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2024 року та постанова Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів, неведених у цій постанові. 

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок Верховного Суду у цій справі про скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовуз мотивів, наведених у цій постанові, судові витрати Міністерства оборони України за подання позовної заяви та касаційної скарги залишаються за ним.

Керуючись статтями 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення. 

У задоволенні позову Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Одеське квартирно-експлуатаційне управління, про скасування права власності на земельну ділянку, усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою відмовити. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк