Дата документу 06.05.2026 Справа № 332/6322/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1152/26
Справа №22-ц/807/1152/26-2 Головуючий у 1-й інстанції: Блажко У.В.
Є.У.№ 332/6322/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
Головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Серебрянников Денис Валерійович, на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 03 березня 2026 року та на додаткове рішення 16 березня 2026 року, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та на утримання дружини ОСОБА_1 у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. 
Зазначала, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею. З травня 2025 року спільне життя з відповідачем припинено, оскільки він з власної ініціативи залишив сім`ю та переїхав до м. Харкова. В інтересах дитини між сторонами досягнута усна домовленість, за якою відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки від своїх доходів, що становило приблизно 21 000 грн., а також бере участь у покритті додаткових витрат — на придбання взуття, одягу та забезпечення медичного обслуговування дитини. Домовленість щодо добровільної сплати аліментів виконувалася відповідачем належним чином протягом тривалого часу – до листопада 2025 року. 
З листопада 2025 року стосунки між сторонами погіршилися, останній переказ коштів відповідач здійснив 14.11.2025 у розмірі 8 400 грн. із зазначенням платежу «аліменти за листопад 2025 року». Водночас, відповідачу достеменно відомо, що фактичні витрати на забезпечення потреб дитини є значно вищими за суму отриманих коштів та становлять 20 000 грн. 
На даний час позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує державну допомогу у розмірі 860 грн., інших доходів не має, що об`єктивно унеможливлює повноцінне працевлаштування і позбавляє її можливості забезпечити всі потреби дитини власними силами. 
Відповідач є молодою, фізично здоровою особою працездатного віку, не має інших утриманців, проходить військову службу та отримує стабільне грошове забезпечення, а отже зможе сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), а на утримання дружини – у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходу).
Посилаючись на вказані обставини, просила про задоволення позову.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 26.11.2025, і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи стягнення з 26.11.2025, і до досягнення їх спільним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Допущено негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 428,70 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Серебрянников Д.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду змінити та визначити розмір аліментів і на утримання сина, і на утримання позивачки по 1/8 частці всіх видів його заробітку.
В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на розгляді в районних судах знаходяться справи про стягнення аліментів на утримання його непрацездатної матері та на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
Крім того, повідомляв суд першої інстанції про стан здоров`я та заявляв про наявність документів медико-соціальної експертизи: встановлення втрати працездатності у розмірі 20% з приміткою «під час захисту з Батьківщиною», а також довідку ВЛК за 2025 рік. Вказані обставини мають істотне значення по справі щодо стягнення аліментів на зазначених осіб у розмірі, який не буде суперечити вимогам закону та перевищувати дохід відповідача. 
Також просить скасувати додаткове рішення суду щодо вирішення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не доведено документально витрати на правничу допомогу, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України.
В апеляцій скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та визначити аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку відповідача. 
У відзиві на апеляційну ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Серебрянников Д.В., просить відмовити у її задоволенні та задовольнити апеляційну скаргу відповідача. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
За змістом п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися справи щодо аліментів. 
Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є батьками малолітньої дитини, яка проживає разом з матір`ю. При визначенні розміру утримання суд врахував стан здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявність у нього старшої доньки, яка продовжує навчання, непрацездатної матері, яка потребує допомоги, а також факт знаходження позивачки у відпустці по догляду за дитиною.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17.02.2023 уклали шлюб, який зареєстрований Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 41, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 14). 
З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 13.01.2026 Заводським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення у цивільній справі № 332/6449/25 про розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14.09.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13). 
Як видно із акту про місце проживання дитини від 14.11.2025 та не оспорюється відповідачем, дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 (а.с. 15). 
Відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації, що підтверджується довідкою військової частини від 14.12.2025 № 2687/9074, посвідченням офіцера та наказом командира військової частини від 10.05.2025 № 74 (а.с. 159). 
Із відповіді на запит від 16.01.2026 щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела сум нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору видно, що з лютого 2023 року по листопад 2025 року відповідач має стабільний заробіток (а.с. 186-188). 
На підтвердження факту утримання відповідачем старшої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач надав суду копію свідоцтва про її народження серії НОМЕР_3 , довідку про її навчання у вищому навчальному закладі, копії платіжних інструкцій про перерахування коштів доньці (а.с. 160-165). 
На підтвердження факту утримання непрацездатної матері ОСОБА_6 відповідач надав суду копію свідоцтва про своє народження серії НОМЕР_4 , копію свідоцтва про розірвання шлюбу матері серії НОМЕР_5 , копію довідки про доходи ОСОБА_6 за 2025 рік (а.с. 166). 
З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, у провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання (справа № 332/10/26).
Також у провадженні цього ж суду перебуває справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері (справа № 332/11/26). 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником частки у розмірі 13/50 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 143-146). 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Статтею 182 СК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини.
Суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувалася обома батьками, оскільки стягнення аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.
Положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст.181,182 СК України дають підстави для висновку про те, що суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
Частиною 3 статті 181 Сімейного Кодексу визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина,і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів(у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів).
При визначенні способу стягнення аліментів, суд погоджується з обраним позивачем способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у частці від заробітку за вибором позивача, з яким проживають неповнолітні діти, в силу вимог ч.3ст.181 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У зв`язку з чим судом було стягнуто аліменти з відповідача з 26.11.2025, тобто з дня пред`явлення позову до суду.
При визначенні розміру аліментів суд врахував, що відповідач працездатний, має обов`язок брати участь в утриманні своїх дітей, непрацездатної матері, а також те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини.
Таким чином, зважаючи на норми чинного законодавства, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для забезпечення достатнього рівня життя неповнолітнього сина, виходячи з засад розумності та справедливості, визначив до стягнення аліменти у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду 26.11.2025, і до досягнення дитиною повноліття.
Такий розмір аліментів є достатнім та таким, що забезпечить гармонійний розвиток дитини. При цьому колегія суддів зазначає, що обов`язок по утриманню дитини мають обидва батьки.
Колегія суддів вважає визначений судом першої інстанції розмір стягнення обґрунтованим і достатнім, а доводи сторін щодо невідповідності розміру стягнення вимогам розумності і справедливості, не врахування інтересів дитини, майнового становища відповідача і його стану здоров`я – безпідставними.
Знаходження в провадженні суду цивільних справ про стягнення з відповідача аліментів на інших утриманців не є підставою для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права і зменшення визначеного судом першої інстанції розміру утримання на дитину сторін.
Вказана обставина була врахована судом першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині судового рішення. 
Крім того, відповідно до ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Згідно ч.1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.
Частинами 2, 4, 6 статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Таким чином, право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Закон встановлює право дружини на утримання з боку чоловіка до досягнення дитиною трьох років.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Вказане відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 712/4702/19, право на аліменти у дружини-матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині – матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу.
У постанові Верховного Суду по справі №750/9224/16-ц, провадження №61-16837св18, від 13 червня 2018 року суд звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що позивачка не працює, оскільки опікується дитиною до досягнення нею трирічного віку, врахувавши стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявність у нього старшої доньки, непрацездатної матері, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з останнього аліментів на утримання колишньої дружини щомісяця у розмірі 1/6 з усіх видів доходу, починаючи з 26.11.2025 і до досягнення сином 3-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Визначаючи розмір утримання непрацюючої позивачки, районний суд врахував, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів, а також зважив на принципи справедливості та розумності, потреби дружини та фінансові можливості ОСОБА_2 . Суд правильно зазначив, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивачка не має змоги працювати і утримувати себе самостійно. Натомість, відповідач є особою працездатного віку, має можливість надавати допомогу дружині-матері. 
За таких обставин доводи відповідача про безпідставне і необґрунтоване визначення розміру аліментів на утримання позивачки є неспроможними, а висновки суду першої інстанції відповідають зібраним у справі доказам і вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості додаткового рішення є також неспроможними.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина друга статті 270 ЦПК України).
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції прийняв до уваги надані заявником докази, зміст прийнятого судового рішення, а також враховував принципи співмірності та критерії розумності розміру витрат та виходив з конкретних обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, та значимості таких процесуальних дій у справі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 9901/118/19 зазначено, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.
Додаткове рішення є невід`ємною частиною прийнятого по суті рішення суду і може бути оскаржено відповідно до статті 287 ГПК України (відповідний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19).
Отже, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі і оскільки, рішення районного суду залишається без змін, додаткове рішення по вказаній справі також залишається без змін як законне та обґрунтоване.
На підтвердження факту надання правничої допомоги позивач надала суду договір про надання правничої допомоги від 24 листопада 2025 року (а.с.9-10), копію звіту№1 до договору про надання правової допомоги від 24.11.2025 (а.с.8), копію замовлення №1 на надання правової допомоги (а.с.11).
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту оплати витрат на правничу допомогу, спростовуються фактичними обставинами і наявною у справі довідкою про отримання адвокатом грошових коштів за договором про надання правничої допомоги. 
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення у відповідності до норм статей 374, 375 ЦПК України слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення..
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Серебрянников Денис Валерійович, залишити без задоовлення. 
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року у цій справі і додаткове рішення від 16 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: С.В. Кухар
О.З. Поляков