ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 629/6842/24
Номер провадження 22-ц/818/2301/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
представника позивача адвоката Балли В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 грудня 2025 року в складі судді Ткаченко О. А. по справі № 629/6842/24 за позовом ОСОБА_1 до Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовна заява мотивована тим, що він з 09 червня 2006 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , окрім нього у вказаному будинку більше ніхто не зареєстрований і не проживає. Раніше у вказаному будинку проживали його дядько ОСОБА_2 та тітка ОСОБА_3 , які померли, та їх син ОСОБА_3 , який загинув ще під час проходження строкової військової служби. У спадщину після смерті батьків ОСОБА_3 не вступав. Більше дітей його дядько та тітка не мали. Згідно архівних реєстраційних матеріалів КП «ЖУК» Лозівської міської ради станом на 01 січня 2013 року вказаний будинок оформлений та зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Після смерті дядька та тітки, а також їх сина, він продовжував проживати у вказаному будинку і вирішив оформити спадщину, проте йому стало відомо, що право власності на вищевказаний будинок за будь-якими особами не зареєстровано. Вказав, що він оплачує всі комунальні послуги, проводить ремонтні роботи в будинку, доглядає ділянку та будинок. Таким чином, він відкрито, добросовісно та безперервно володіє будинком, що знаходиться за вищевказаною адресою, несе тягар його утримання в повному обсязі.
Просив визнати за ним право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку (літ.А-1), тамбур (літ. а), ганок (літ. а1), загальною площею 41,9 кв м, житловою площею 27 кв м; погріб (літ. Д); вбиральня (літ. В), колодязь (літ. І), огорожа (літ. №1), хвіртка (літ. №2), за набувальною давністю.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач заволодів спірним будинком за волею його власника, усвідомлюючи, кому належить це майно. Позивачем не доведено наявності сукупності обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які є обов`язковими для застосування інституту набувальної давності, зокрема добросовісного та безтитульного заволодіння спірним нерухомим майном. Заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на вирішення питання переходу права власності на спадкове майно поза межами спадкового правонаступництва, що суперечить правовій природі набувальної давності.
На вказане судове рішення 07 січня 2026 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Балла В.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, судовий збір залишити за ним.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за життя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 він лише користувався спірним будинком для проживання за їх згодою. Надалі, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 і його дружини ОСОБА_3 житловий будинок фактично залишився безхазяйним, їхній син спадщину не приймав, жодна особа не заявляла своїх прав на спірне домоволодіння та не повідомляла його про це. Він заволодів спірним майном саме з моменту спливу строку для прийняття спадщини, а не з моменту надання власником згоди на реєстрацію його місця проживання у спірному домоволодінні. Таке заволодіння є добросовісним та безтитульним, оскільки жодного правочину щодо володіння майном не укладалося. Він добросовісно заволодів спірним майном, користується ним відкрито, безперервно та фактично понад 10 років. Отже, у нього виникає право на набуття права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю. Твердження суду про недоведеність відсутності власника не ґрунтується на фактичних обставинах справи та суперечить положенням статті 182 ЦК України, оскільки право власності все ще зареєстровано за померлим. Спадкові ж правовідносини є строковими та виникають за активних дій зі сторони спадкоємця, а у випадку пропущення строку на прийняття спадщини спадкові правовідносини припиняються. 
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання апеляційного суду представник Лозівської міської ради не з`явився. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 07 травня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
Лозівською міською радою отримано в електронному кабінеті 29 січня 2026 року (а.с. 107).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Баллу В.В., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченим нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Макаренко Я.Ф. 07 квітня 1958 року за № 1330, запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ № 29-4, реєстровий № 4650 від 18 травня 1963 року, а також актом від 28 квітня 1963 року про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння (а.с. 12, 16-18).
ОСОБА_2 з 09 грудня 1956 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (а.с. 58-59).
25 травня 2006 року ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_3 було надано ОСОБА_1 письмову згоду на реєстрацію його місця проживання у їх будинку за адресою: АДРЕСА_1 (п.м. 25).
З 09 червня 2006 року ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає у вказаному будинку, що підтверджується витягом № 3771 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29 липня 2024 року, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 11 вересня 2019 року № 6918 (а.с. 8, 15).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_3 (а.с. 27, 61-64).
Згідно листа Лозівського відділу ДРАЦС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08 січня 2025 року актовий запис про смерть ОСОБА_3 відсутній (а.с. 60).
Як вбачається з довідки КП «ЖУК» Лозівської міської ради від 14 липня 2023 року № 609, згідно з архівними реєстраційними матеріалами підприємства, станом на 01 січня 2013 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ) оформлений та зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору від 07 квітня 1958 року (а.с. 13).
Інформація щодо реєстрації права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 13 жовтня 2024 року відсутня (а.с. 9).
На підтвердження своїх доводів щодо володіння і користування будинком ОСОБА_1 надано копії квитанцій про оплату комунальних послуг, договору про надання послуг з розподілу електричної енергії № 200078, підписаного 05 вересня 2024 року (а.с. 10-11, 19-24, 26).
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. 
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. 
Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи, зокрема держава, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, а також у постановах Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23.
Згідно частин 1 та 3 статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, що є необхідними для набуття права власності за набувальною давністю.
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року у справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23, Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Тобто володіння могло б вважатись добросовісним, якби ОСОБА_1 при заволодінні будинком не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.
ОСОБА_1 , вселяючись до спірного будинку у 2006 році, а також продовжуючи проживати у ньому після смерті ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у 2009 році, був достеменно обізнаний про те, що власником будинку є ОСОБА_2 , тому не можна вважати володіння ним нерухомим майном добросовісним у розумінні статті 344 ЦПК України.
Крім того, володіння спірним майном також не було безтитульним, оскільки позивач у 2006 році вселився до домоволодіння за письмовою згодою його власників.
Смерть ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину після їх смерті, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
При цьому, матеріали справи не містять відомостей про смерть сина ОСОБА_2 і ОСОБА_3 – ОСОБА_3 , на що посилався позивач, та даних про відсутність спадкової справи після їх смерті чи неприйняття ним спадщини.
Натомість, у позовній заяві ОСОБА_1 сам посилався на те, що намагався оформити спадщину після смерті ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , маючи з ними родинні зв`язки, тобто фактично передумовою позову є саме спадкові відносини, а не давнісне володіння.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що за життя власників спірного будинку він користувався ним, а після їх смерті і спливу строку на прийняття спадщини – заволодів, користується ним відкрито, безперервно та фактично понад 10 років, право власності на нього все ще зареєстровано за померлим ОСОБА_2 , а спадкові правовідносини зі спливом строку на прийняття спадщини припинились, висновків суду не спростовують, адже самі по собі тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання спірного нерухомого майна не є безумовними підставами для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.
Позивачу було відомо про заволодіння чужою річчю, а тому таке володіння не призводить до набуття права власності, незалежно від тривалості такого володіння.
Якщо позивач вважає свої права на спірне майно порушеними чи не визнаними, він вправі звернутися до суду з відповідними вимогами, спрямованими на успадкування спірного домоволодіння, а не у порядку визнання права власності за набувальною давністю.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 травня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук