ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 534/1255/25
провадження № 61-4381св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
заявник -      ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району Полтавської області, 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Ульянов Руслан Анатолійович, на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року у складі судді Малюк М. В.та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л. І., Чумак О. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви 
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт його проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1997 року до дня відкриття спадщини, тобто до дня смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . 

В обґрунтування заяви посилався на те, що з 1997 року він проживав разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю. 

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнавали та сприймали його як сина. 

При цьому ОСОБА_4 приходилася ОСОБА_1 двоюрідною бабусею. 

Заявник зазначає, що проживав разом із своїми «названими батьками» однією сім`єю з 1997 року та до моменту їх смерті, вів з ними спільне господарство, здійснював спільні витрати на поточний ремонт та забезпечував вирішення побутових та інших потреб родини, мав з ними спільний бюджет, доглядав їх після хвороб. 

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , яку прийняв її чоловік - ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла вказана квартира.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Горішньоплавнівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних відносин із померлим.

Заявник вважає, що має підстави для встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю для виникнення у нього права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 як спадкоємця четвертої черги.

Посилаючись на викладені обставини, просив задовольнити заяву. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року у задоволенні заяви відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не доведено фактсумісного проживання з ОСОБА_3 , а також те, що відносини між ним та спадкодавцем мали сімейний характер, були пов`язані з веденням спільного господарства, спільного бюджету та наявністю між ними взаємних прав та обов`язків.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,       ОСОБА_1  в особі представника - адвоката Харук О. С. звернувся до суду з апеляційною скаргою. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу представника   ОСОБА_1 - адвоката Харук О. С. залишено без задоволення, а рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
02 квітня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану його представником- адвокатом УльяновимР. А.в системі «Електронний суд», на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2026 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та 
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

28 квітня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області (актовий запис № 243).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 07 лютого 2022 року, виданим Горішньоплавнівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кременчуцькому районі Полтавської області. 

Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом спадкоємцем майна ОСОБА_4 , а саме квартири АДРЕСА_2 , є її чоловік ОСОБА_3 . 

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 26 квітня 2024 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 .

З листа виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради від 01 липня 2024 року № 03-22/2731/1584 вбачається, що відповідно до відомостей з реєстру територіальної громади ОСОБА_3 на момент смерті був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Знятий з реєстраційного обліку 09 травня 2024 року на підставі повідомлення про смерть. На момент смерті ОСОБА_3 за вищевказаною адресою інших зареєстрованих осіб не значиться.

06 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Горішньоплавнівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 06 червня 2024 року № 77237100 державним нотаріусом Пащенко Т. Б. відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_3 № 99/2024, зареєстровану в спадковому реєстрі за № 72543843.

Інші особи з приводу прийняття спадщини ОСОБА_3 до нотаріуса не зверталися, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 99/2024.

Постановою державного нотаріуса Горішньоплавнівської державної нотаріальної контори Пащенко Т. Б. від 25 грудня 2024 року ОСОБА_1 буловідмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю підстав для спадкування, оскільки відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання спадкодавця із спадкоємцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до відкриття спадщини. 

З Витягу з реєстру територіальної громади Кременчуцької територіальної громади № 2025/004216445 від 31 березня 2025 року вбачається, що заявник з 09 грудня 2005 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . 

12 березня 2025 року жильцями будинку АДРЕСА_4 у складі трьох осіб складено акт, який затверджено представником КЖЕП № 4 Шабадаш Ж. В., в якому зазначено, що ОСОБА_1 з 1997 року проживає по АДРЕСА_1 . 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).
Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні справ щодо встановлення права на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що заявником не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зокрема, заявником ненадано переконливих доказів на підтвердження того, що він та  ОСОБА_3 були пов`язаніведенням спільного господарства, спільним бюджетом, наявністю між ними взаємних прав та обов`язків. 
При цьому суди критично поставилися до показів свідків, зазначивши, зокрема, що допитані особи є близькими до заявника особами, а тому їх свідчення можуть бути не об`єктивними і самі по собі не є достатніми доказами для підтвердження встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини не менше п`яти років.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав длявстановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з   ОСОБА_3 та підставно відмовили у задоволенні вимог заяви у зв`язку з їх недоведеністю.
Доводи касаційної скарги про те, що зазначений у статті 1264 ЦК України строк проживання протягом п`яти років зі спадкодавцем може бути обрахований за будь-який період, а не лише за період останніх п`яти років життя спадкодавця колегія суддів відхиляє, оскільки такі посилання заявника є хибними та зводяться до власного тлумачення норм чинного законодавства України.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 402, 403, 410, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Ульянов Руслан Анатолійович, залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко 

А. Ю. Зайцев 

М. Ю. Тітов