УХВАЛА
04 травня 2026 року
м. Київ
справа № 484/554/18
провадження № 61-5777ск26 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 19 квітня 2023 року у справі за позовом виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 , треті 
особи: управління у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2018 року виконавчий комітет Первомайської міської ради Миколаївської області звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , треті 
особи: управління у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, у якому просив суд відібрати у ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області рішенням від 10 березня 2021 року відмовив органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області у задоволенні позову.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 19 квітня 2023 року скасував рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року та ухвалив нове рішення, яким позов виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 про відібрання дітей задовольнив.
Відібрав у ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав його малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Передав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під опіку виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області.
У травні 2023 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, 
у якій просив оскаржене судове рішення скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд ухвалою від 30 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року залишив 
без руху. Касаційна скарга була залишена без руху у зв`язку з тим, що заявником 
не було зазначено конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд ухвалою від 13 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року визнав неподаною та повернув заявникові.
05 серпня 2023 року ОСОБА_1 вдруге надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 21 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року повернув заявнику у зв`язку з тим, що заявник не виконав вимог процесуального закону 
при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення.
22 лютого 2024 року ОСОБА_1 втретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року. Просив скасувати лише зазначену постанову та «направити до суду першої інстанції справу для виваженного, повного та всебічного розгляду».
Верховний Суд ухвалою від 18 березня 2024 року повернув ОСОБА_1 касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року. Касаційну скаргу повернуто у зв`язку з тим, що скаржник у касаційній скарзі 
не зазначив передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав 
для оскарження судового рішення в касаційному порядку та не навів відповідне обґрунтування.
31 травня 2024 року до Верховного Суду вчетверте надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 
2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 20 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року визнав неподаною та повернув заявникові, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження.
29 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку вп`яте подав 
до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд ухвалою від 31 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року повернув. Підставою повернення касаційної скарги було те, що у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення 
в касаційному порядку.
04 грудня 2024 року до Верховного Суду вшосте надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій заявник просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд ухвалою від 06 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року визнав неподаною та повернув. Підставою повернення касаційної скарги було те, 
що у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави 
для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
30 квітня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у зазначеній вище справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 05 травня 2025 року справу призначено судді-доповідачу Пророку В. В. 
та визначено суддів, які входять до складу колегії: Литвиненко І. В. та Петрова Є. В.
Верховний Суд ухвалою від 19 травня 2025 року заяву Пророка В. В. про самовідвід задовольнив. Відвів суддю Верховного Суду Пророка В. В. від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у цій справі. Матеріали касаційної скарги у зазначеній справі передав 
на повторний автоматизований розподіл.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи 
між суддями від 21 травня 2025 року справу призначено судді-доповідачу Грушицькому А. І. та визначено суддів, які входять до складу колегії: 
Литвиненко І. В. та Петрова Є. В.
Верховний Суд ухвалою від 26 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року повернув заявнику. Підставою повернення касаційної скарги було те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення.
27 квітня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у зазначеній вище справі.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню 
з наступних підстав.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу 
в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці 
у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини 
та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі необхідно зазначити, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Частиною першою статті 411 ЦПК України визначено такі підстави для касаційного оскарження: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, 
і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, 
що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної 
або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою оскарження є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, 
що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення 
для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу; 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України 
у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі має бути зазначено певний пункт частини третьої 
статті 411 ЦПК України з наведенням обґрунтувань таких доводів.
Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідних пунктів згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно 
до наведених вище правових норм.
У частині першій статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів 
та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того 
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається 
із зазначення обставин справи та не містить посилання на неправильність 
та незаконність судового рішення, яке оскаржується. Заявник не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження. Тому заявник не виконав вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження.
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, а тому така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі 
для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, 
і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
Так, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, 
не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) 
для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (частина друга статті
44 ЦПК України).
Наведена вище хронологія звернень ОСОБА_1 свідчить про те, що заявник у цій справі вже неодноразово звертався до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року.
Обставини, які стали підставою для повернення касаційної скарги ОСОБА_1 ухвалами Верховного Суду від 13 липня 2023 року, від 21 серпня 2023 року, 
від 18 березня 2024 року, від 20 червня 2024 року, від 31 жовтня 2024 року, 
від 06 грудня 2024 року, від 26 травня 2025 року існувати не перестали, оскільки ОСОБА_4 , не врахувавши викладені у вказаних ухвалах роз`яснення, в черговий раз подав касаційну скаргу, оформлену в аналогічний спосіб, зокрема 
без зазначення підстав касаційного оскарження судового рішення та належних обґрунтувань.
У зв`язку з цим постійні звернення заявника з ідентичними або формально зміненими касаційними скаргами на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, попри роз`яснення Верховним Судом щодо обов`язкового наведення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення, 
є зловживанням процесуальними правами, що є підставою для застосування передбачених законом заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Частиною четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. 
У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод 
у здійсненні судочинства (частина перша статті 143 ЦПК України).
Статтею 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу 
є: попередження, видалення із залу судового засідання, тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, привід, штраф.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд 
з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету 
з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 148 ЦПК України).
Керуючись пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у справі за позовом виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 , треті особи: управління у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко