КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 367/10418/25 Головуючий у суді І інстанції Кухленко Д.С.
Провадження № 22-ц/824/7891/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2026 року, постановлену за клопотанням  ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Мілоцький Олег Леонідович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна, про визнання недійсними шлюбного договору та договорів дарування,

в с т а н о в и в:

У грудні 2025 року  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Алфьорова Г.І. звернулася до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року у зазначеній вище справі.
Клопотання обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 в межах справи про визнання недійсними шлюбного договору та договорів дарування подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на нібито існування ризику їх подальшого відчуження. 
Однак подана заява є необґрунтованою, базується на припущеннях, не містить жодного доказу існування реальної загрози відчуження майна та не відповідає вимогам статей 149-150 ЦПК України, а також є не співмірною відповідно до суми позову, так як згідно експертної оцінки вартість будинку складає 1 495 000 доларів США, тоді як сума зобов`язань становить 100 000 доларів США. Крім того ОСОБА_2 , як власниця будинку, не має відношення до боргу, який виник раніше.
Зазначала, що позивачка не надала суду жодних доказів того, що відповідачі вчиняють або планують вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірного майна, а вона не є стороною боргових відносин із  ОСОБА_1 . В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження проведення перемовин щодо продажу, укладення попередніх договорів, звернення до нотаріуса, розміщення оголошень про продаж чи вчинення інших юридично значущих дій. Сам факт наявності у відповідачки права власності на майно не може розцінюватися як доказ загрози його відчуження, оскільки право власності передбачає можливість володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд.
Позивачка стверджувала, що шлюбний договір і договори дарування мали на меті ухилення від виконання зобов`язання. Однак факт укладення правочинів після настання строку виконання зобов`язання не є доказом їх недійсності. Позивачка не надала доказів наявності змови, усвідомленого наміру уникнути виконання зобов`язання, зв`язку між правочином і неможливістю виконання рішення суду. Таким чином, доводи позивачки зводяться до припущень, що не відповідає статті 89 ЦПК України.
Про неспівмірність заявленого заходу забезпечення свідчить і те, що позовні вимоги спрямовані на визнання недійсності правочинів та відновлення становища, проте позивачка просить арештувати ціле майно, фактично позбавивши відповідачку права розпорядження ним. Припущення позивачки про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є необґрунтованим.
Враховуючи, що до дарування будинку власниками були три особи, то наразі арештом будинку та земельної ділянки порушено баланс інтересів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , адже вони так само не є сторонами іншого процесу, згідно якого виникла заборгованість. Отже, ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
На підставі викладеного  ОСОБА_2 просила суд скасувати ухвалу суду від 20 жовтня 2025 року та зняти накладений арешт з нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013; земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2026 року клопотання про скасування заходів забезпечення позову задоволено.
Скасовано ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року.
Знято накладений арешт з нерухомого майна: житлового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013; земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у справі з`явилися нові обставини, які суттєво змінюють існуючі підстави застосування заходів забезпечення позову, тому ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року підлягає скасуванню.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ярошенка Д.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні клопотання відповідачки про скасування заходів забезпечення позову відмовити.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що у суду першої інстанції не було жодних правових підстав для скасування заходів забезпечення позову, постановленням оскаржуваної ухвали суд грубо порушив права позивачки на ефективний захист.
Наголошує, що судом можуть бути скасовані заходи забезпечення позову у виключних випадках, а саме: коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала; змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову; забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
У цій справі пред`явлений позов, а також заява про забезпечення позову були мотивовані тим, що боржником ОСОБА_4 та членами її сім`ї було вчинено ряд фраудаторних правочинів, які унеможливлюють виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого року 2023 у справі № 758/7498/20, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 80 000 доларів США заборгованості, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за день прострочення - 28 558,90 доларів США, 3 % річних за користування коштами - 4 803,29 доларів США.
Зокрема, в межах виконавчого провадження приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_3 під час шлюбу набули право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, на якій збудували будинок АДРЕСА_1 .
Вказана земельна ділянка та будинок перебували у спільній сумісній власністю боржника - ОСОБА_4 та її чоловіка - ОСОБА_3 . Разом з тим, після настання строку виконання зобов`язання ОСОБА_4 перед позивачкою вказане вище майно було відчужене на користь доньки боржника - ОСОБА_2 . Після укладення вказаних правочинів у боржника не залишилось майна, за рахунок якого можливе виконання рішення суду про стягнення заборгованості, яка складає більше 4 000 000 грн.
Таким чином, вказаними особами було вчинено ряд правочинів щодо відчуження майна, що призвело до неможливості звернення стягнення на майно боржника. Дані обставини свідчать про те, що шлюбний договір та договори дарування мають фраудаторний характер та очевидно укладені з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором позики, що підтверджені судовими рішеннями у справі № 758/7498/20.
У свою чергу, враховуючи предмет спору, а саме визнання недійсними фраудаторних договорів та відновлення становища позивачки, яке існувало до порушення, шляхом повернення частини вказаного вище майна відповідачці ОСОБА_4 , то виконання рішення у даній справі залежить від реєстрації вказаного майна за ОСОБА_2 , яка також є відповідачкою у даній справі. Аналогічний висновок було зроблено судом в ухвалі про забезпечення позову від 20 жовтня 2025 року у цій справі.
Разом з тим, ні з поданого представником ОСОБА_2 клопотання, ні з ухвали суду першої інстанції не вбачається встановлення жодних обставин, які б давали підстави стверджувати про те, що потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала, або будь-яким чином змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову і такі обставини є підставою для їх скасування.
Крім того, позивачка наголошує на тому, що судом обмежено її право на участь у судовому засіданні, в якому вирішувалось питання про скасування заходів забезпечення позову, проігнорувавши заяву її представника від 08 грудня 2025 року щодо участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та не прийнявши жодного процесуального рішення щодо вказаної заяви.
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та  ОСОБА_4 в особі представника - адвоката Алфьорова Г.І. просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно визначив межі розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, встановив відсутність актуальних ризиків, а також виявив обставини, які спростовують фактичну основу для їх застосування. Апеляційна скарга не містить доводів щодо існування нових або неврахованих судом обставин, а зводиться до спроби повторного обґрунтування необхідності забезпечення позову поза межами, визначеними статтею 158 ЦПК України. Оскільки застосований раніше захід є непропорційним, не має належного зв`язку з предметом спору і створює надмірне обмеження права власності відповідачки, зазначене унеможливлює його подальше існування, а тому підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Ярошенко Д.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
В день призначеного судового засідання ОСОБА_3 та Денисюк Л.В. безпосередньо через відділ прийому громадян Київського апеляційного суду (канцелярію), а представник Вінницької О.О. та ОСОБА_4  - адвокат Алфьоров Г.І. за допомогою підсистеми «Електронний суд», подали клопотання про відкладення розгляду справи.
Вінницький О.Г. посилається на те, що про розгляд цієї справи в апеляційному суді дізнався лише 20 травня 2026 року, тому не мав реальної можливості завчасно ознайомитись із матеріалами апеляційного провадження та підготувати свою процесуальну позицію, зокрема, шляхом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Денисюк Л.В. стверджує про неможливість прийняття особистої участі в судовому засіданні у зв`язку з виконанням нею обов`язків керівника ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад», діяльність якого має стратегічне значення в умовах воєнного стану.
Представник  ОСОБА_2 та ОСОБА_4  - адвокат Алфьоров Г.І. зазначає про прийняття 20 травня 2026 року участі в іншому судовому провадженні - кримінальній справі № 757/12790/22-к, розгляд якої був призначений судом раніше, ніж судове засідання у даній цивільній справі.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.зокрема, постанову Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16).
У постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22 Верховний Суд вказав, що «Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, від її уповноваженого представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку було відхилено судом апеляційної інстанції. Причин неможливості явки уповноваженого представника позивачки для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а також обставин, які ОСОБА_1 мала намір особисто повідомити суду, остання не зазначила. З огляду на належне повідомлення заявниці про дату, час та місце судового розгляду справи, викладення її позиції у тексті відзиву на апеляційну скаргу, неявку уповноваженого представника позивачки для участі у розгляді справи, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи відповідачів та їх представника щодо поважності причин неявки у призначене ухвалою від 20 березня 2026 року судове засіданні та встановив наступне.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження та судова повістка-повідомлення були направлені апеляційним судом засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_3 , яка зазначена в апеляційній скарзі та інших процесуальних документах у справі, а саме: АДРЕСА_2 . Однак, поштові відправлення повернулись до суду апеляційної інстанції із відміткою служби поштового зв`язку про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.
Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Частиною шостою статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
За змістом пунктів 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, відмітка у поштовому повідомленні про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування вважається врученням судової повістки цій особі.
Тобто наведені норми дають підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (перебування), що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17).
При цьому до апеляційної скарги на виконання приписів частини сьомої статті 43 та пункту 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України представником позивачки було долучено належні докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів відповідачу ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення на зазначену вище адресу.
Отже, відповідач ОСОБА_3 був завчасно і належним чином повідомлений про подання і надходження апеляційної скарги позивачки, а також про про дату, час та місце розгляду справи, проте своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у визначений судом строк не скористався, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 також була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду даної справи, а її представник - адвокат Алфьоров Г.І. 19 березня 2026 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивачки та який прийнятий до розгляду апеляційним судом.
Доводи ОСОБА_4 про те, що її діяльність на посаді керівника ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад» стала об`єктивною перешкодою для прийняття особистої участі в судовому засіданні є необґрунтованими і не підтверджуються жодними доказами у справі. Водночас виконання нею обов`язків керівника державного підприємства не стало на заваді їй особисто прибути до Київського апеляційного суду і подати клопотання про відкладення розгляду справи менше ніж за дві години до призначеного засідання суду.
Що стосується посилань адвоката Алфьорова Г.І., який одночасно у цій справі представляє інтереси як відповідачки ОСОБА_4 , так і заявниці  ОСОБА_2 , про його зайнятість 20 травня 2026 року в іншому судовому засіданні у кримінальній справі № 757/12790/22-к, розгляд якої був призначений судом раніше, ніж судове засідання у даній справі, то вони не відповідають дійсності, так як відповідно до відомостей із офіційного порталу «Судова влада України» розгляд кримінальної справи № 757/12790/22-к призначений на 18 червня 2026 року і датою внесеної відповідної інформації щодо стадії розгляду справи є 05 травня 2026 року. Крім того, адвокат Алфьоров Г.І. не надав доказів на підтвердження своєї участі як захисника обвинуваченого у вказаному кримінальному провадженні.
Положеннями частини першої статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967/15-ц зазначено, що добросовісність учасників судового процесу, зокрема полягає у тому, щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та вживати заходи щодо обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судом обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.
Колегія суддів враховує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (схожі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18 та у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 906/936/18).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», сформував усталений підхід до визначення критеріїв розумності тривалості судового провадження, згідно з якими підлягають врахуванню такі обставини: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (наприклад, рішення у справах «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року).
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
У своїх рішеннях ЄСПЛнаголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», пункт 24, рішення від 20 січня 2011 року).
ЄСПЛ вказував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії від 07 липня 1989 року).
Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня 2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення від 30 листопада 2006 року).
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів в межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідачів та їх представника у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що вони були завчасно і належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції і не надали доказів на підтвердження наявності обставин, про які зазначили у своїх клопотаннях, поданих безпосередньо перед проведенням засідання, а також не вказали на істотні для справи обставин, які вони мали намір особисто повідомити апеляційному суду, з урахуванням категорії даної справи, яка стосується скасування заходів забезпечення позову, строків її розгляду тадоводів апеляційної скарги, в межах яких підлягає перегляду ухвала суду першої інстанції, на підставі статей 158, 369, 372 ЦПК Україниклопотання  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представника  ОСОБА_2 і ОСОБА_4 - адвоката Алфьорова Г.І.про відкладення розгляду справизалишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за їх відсутності.
Треті особи у справі в судове засідання також не з`явилися і правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористались, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Із виділених матеріалів справи (матеріалів оскарження) вбачається, що у вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просила: 
визнати недійсним шлюбний договір, укладений 06 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 32;
визнати недійсним договір дарування будинку, укладений 14 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 613;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 14 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 615; 
відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_4 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 459,4 кв. м, житловою площею 231,8 кв. м, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1435347032108);
відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_4 1/2 частини земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1432136432108).
Посилалась на те, що вказаний шлюбний договір та договори дарування були укладені з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором позики, що підтверджені рішенням суду, а дії відповідачів стосовно відчуження будинку та земельної ділянки, які перебували у спільній сумісній власності подружжя, є недобросовісними та вказують на те, що останні, зловживаючи своїми цивільними правами, вчинили правочин на шкоду інтересам кредитора за для уникнення звернення стягнення на частку майна боржника, та в подальшому переоформили нерухоме майно на свою доньку, тому ці договори є фраудаторними правочинами та підлягають визнанню недійсними.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Ярошенка Д.В. про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на: житловий будинок АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1435347032108), який зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_2 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 з кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1432136432108), яка зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_2 .
16 грудня 2025 року  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Алфьорова Г.І. звернулася до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року, в порядку статті 158 ЦПК України.
Задовольняючи зазначене клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі з`явилися нові обставини, які суттєво змінюють існуючі підстави застосування заходів забезпечення позову, а саме:
відповідно до рішення № 2033-40-VII від 31 травня 2018 року Бучанської міської ради житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3210800000:01:083:0063, яка є комунальною власністю;
відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на праві приватної власності належить приміщення з 39-1 до 38-8, розташовані на сьомому поверсі блоку АДРЕСА_4 .
Проте колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За змістом статей 149, 150 ЦПК України метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, держави, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Згідно із положеннями частин першої, четвертої, дев`ятої, десятої статті 158 ЦПК України суд може скасувати забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 10 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 334/1250/22 зроблено висновок, що враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Отже, при розгляді справи суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову відпала, зокрема, у разі ухвалення судового рішення про відмову в позові, про закриття провадження у справі або про залишення заяви без розгляду.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року усправі № 910/27779/14 вказано, що необхідно розмежовувати як окремі юридичні факти «скасування заходів забезпечення» господарським судом, який їх встановив, у зв`язку з тим, що такі заходи вичерпали свою дію чи потреба у їх збереженні відпала, а також «скасування ухвали суду про вжиття заходів забезпечення» судом вищої інстанції з підстав її невідповідності нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваних шлюбного договору та договорів дарування, вжито ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка була обґрунтована існуванням реального ризику подальшого відчуження спірного майна відповідачкою ОСОБА_2 , чим може бути істотно ускладнено чи унеможливлено виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.
Водночас у поданому клопотанні про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_2 висловила свою незгоду із обґрунтуванням заяви позивачки про забезпечення позову, посилаючись на її необґрунтованість, бездоказовість та не співмірність запропонованих заходів із заявленими позовними вимогами.
Проте зазначені доводи не можуть бути належною підставою для скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом першої інстанції, оскільки такі доводи могли бути заявлені відповідачкою виключно при оскарженні ухвали про забезпечення позову в апеляційному порядку.
Врахування ж судом першої інстанції наведених в клопотанні відповідачки підстав для скасування заходів забезпечення позову у вигляді арешту житлового будинку та земельної ділянки, що зареєстровані за нею на праві власності на підставі оспорюваних договорів дарування, фактично є переглядом місцевим судом свого ж рішення, що не узгоджується із вимогами ЦПК України та очевидно свідчить про постановлення судом оскаржуваної ухвали з перевищенням процесуальних повноважень суду першої інстанції.
Відповідачка у клопотанні не навела, а суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що підстава і потреба у забезпеченні позову у справі № 367/10418/25 станом на час подання і розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову відпали, або змінились обставини, що зумовили його застосування, а саме, що невжиття запропонованого заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно може призвести до негативних наслідків для позивачки та зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Отже, враховуючи, що доводи відповідачки у клопотанні про скасування заходів забезпечення позову зводились до заперечення обґрунтованості заяви про забезпечення позову і до незгоди з оцінкою судом обставин, покладених в основу ухвали від 20 жовтня 2025 року, у суду першої інстанції не було підстав для скасування заходів забезпечення позову у порядку, передбаченому статтею 158 ЦПК України.
Посилання суду першої інстанції на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3210800000:01:083:0063, яка є комунальною власністю відповідно до рішення Бучанської міської ради № 2033-40-VII від 31 травня 2018 року, є необґрунтованими, оскільки відповідним арештом була обтяжена земельна ділянка з іншим кадастровим номером 3210945300:01:083:0013, яка і є предметом оспорюваного договору дарування від 14 серпня 2018 року як окремий об`єкт нерухомості, що належав дарувальнику ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 423153 від 11 червня 2008 року.
Що ж стосується висновку суду про наявність у власності ОСОБА_4 приміщення з 39-1 до 38-8, які розташовані на сьомому поверсі блоку АДРЕСА_4 , то вони є безпідставними, адже це нерухоме майно не являється предметом договорів, які в межах даної справи позивачка просить визнати недійсними з підстав їх фраудаторності та застосувати наслідки їх недійсності шляхом повернення сторін правочинів у первісний стан.
Суд апеляційної інстанції в контексті заперечень відповідачів зауважує, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 рокуу справі № 905/448/22).
Водночас відсутні й підстави вважати, що застосовані заходи забезпечення позову призводять до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки обтяжені арештом будинок і земельна ділянка залишаються у фактичному володінні та користуванні відповідачки, а судом було обмежено лише можливість розпоряджатися ними до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивачки.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на випадок, коли відповідач діятиме недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вищевказані обставини справи та положення статті 158 ЦПК України не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Алфьорова Г.І. про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2025 року.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з грубим порушенням норм процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у справі № 367/10418/25.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як скасування заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні клопотання  ОСОБА_2  про скасування заходів забезпечення позову у справі № 367/10418/25 відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній