ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	 	Справа № 909/747/21	
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
судді-доповідача МАТУЩАКА О.І.
судді КРАВЧУК Н.М.
СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання – Ярина ТЕЛИНЬКО
представники сторін від:
ТОВ "РН-ІФ": Гриценко Д.В ( адвокат), Соловей Р.І. (керівник);
Чопея М.В.: Ружицький В.М. та Борзих А.В. (адвокати);
Івано-Франківської міської ради – Медицька С.В. (в порядку самопредставництва);
прокурорка Винницька Л.М.

розглянувши апеляційні скарги: 1) ОСОБА_1 від 17.01.25 (вх. №ЗАГС 01-05/179/25 від 17.01.2025); 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "РН-ІФ" від 17.01.25 (вх. № ЗАГС 01-05/184/25 від 20.01.2025);
3) Івано-Франківської міської ради від 20.01.25 (вх. № ЗАГС 01-05/188/25 від 20.01.2025)
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2024 (повне рішення - 31.12.2024, суддя Т. В. Максимів)
у справі № 909/747/21
за позовом  Керівника Окружної прокуратури міста Івано- Франківська, м. Івано-Франківськ
до відповідача Івано-Франківської міської ради, м. Івано- Франківськ
до співвідповідачів  1) ОСОБА_1 , м. Івано- Франківськ
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "РН-ІФ", м. Івано-Франківськ
про визнання незаконними та скасування рішень міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, повернення земельної ділянки та скасування реєстрації права власності

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Івано-Франківської області звернувся керівник Окружної прокуратури міста Івано-Франківська в інтересах держави з позовом до Івано-Франківської міської ради, Чопея М.В. та ТОВ "РН-ІФ", в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 08.11.2019 № 303-32 "Про продаж земельних ділянок комунальної власності" в частині продажу земельної ділянки площею 0,4034 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 ФОП Чопею М.В. для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, укладений між Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М.В. на земельну ділянку площею 0,4034 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113;
- зобов`язати ТОВ "РН-ІФ" повернути земельну ділянку площею 0,4034 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 по АДРЕСА_1 у комунальну власність Івано-Франківської територіальної громади в особі Івано-Франківської міської ради;
- встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого прийняте судове рішення є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів щодо скасування реєстрації права власності ТОВ "РН-ІФ" на земельну ділянку площею 0,4034 га (кадастровий номер 261 0100000:24:002:0113) по АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 № 402-34 суперечить вимогам ст.ст. 59, 60, 83, 88, 89, 134 Земельного кодексу України (надалі – ЗК України), оскільки: за ним продано ФОП Чопею М.В. земельну ділянку комунальної власності, яка фактично відноситься до земель водного фонду та не може передаватись у приватну власність, так як розташована в нормативних межах прибережної захисної смуги, встановленої для ставків площею менш як 3 га, та на частині земельної ділянки знаходяться водозахисні дамби; на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна (наявна лише сукупність будівельних матеріалів), а тому така не могла бути передана у приватну власність Чопею М.В. шляхом її продажу не на конкурентних засадах. Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, укладений між Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М. В., на підставі вказаного вище незаконного рішення, то такий договір в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсним. Враховуючи те, що спірну земельну ділянку Чопей М.В вніс у статутний фонд ТОВ "РН-ІФ", прокурором заявлено також вимогу про повернення ТОВ "РН-ІФ" земельної ділянки у комунальну власність Івано-Франківської територіальної громади.
06.12.2023 прокурор подав заяву про зміну предмета позову (прийнята протокольною ухвалою суду від 08.01.2023), якою:
- доповнив позов вимогою про визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 № 381-22 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4034 га з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 та передання її в оренду Чопею М.В. для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування;
- уточнив вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради про продаж земельних ділянок в частині продажу земельної ділянки площею 0,4034 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 підприємцю Чопею М.В. для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування шляхом зазначення правильних дати та номеру рішення (№402-34 від 18.12.2019 - замість помилково зазначених № 303-32 від 08.11.2019);
- решту вимог залишив незмінними.
Додатково заявлена вимога прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 № 381-22 обґрунтована прийняттям такого з порушенням вимог ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, оскільки: у попереднього власника нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці та набутого у власність ОСОБА_1 , не було належним чином оформленого права користування земельною ділянкою, а тому положення зазначених законодавчих норм щодо переходу до нового власника нерухомого майна прав на земельну ділянку в тому ж обсязі, що були у попереднього власника застосуванню не підлягають; спірна земельна ділянка була сформована (з визначенням її меж та площі) саме для передачі в оренду Чопею М.В., однак розмір земельної ділянки значно перевищує площу нерухомого майна, для обслуговування якого надана земельна ділянка.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2024 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 №381-22 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4034 га з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 та передачі її в оренду Чопею М.В. для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Визнано незаконним та скасовано рішення Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 №402-34 про продаж земельних ділянок комунальної власності в частині продажу земельної ділянки площею 0,4034 га з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 Чопею М.В. для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,4034 га з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113, який укладений Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М.В. 03.01.2020. Зобов`язано ТОВ "РН-ІФ" повернути земельну ділянку площею 0,4034 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 по АДРЕСА_1 у комунальну власність Івано - Франківської територіальної громади в особі Івано-Франківської міської ради. Зазначено, що судове рішення є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів щодо скасування реєстрації права власності ТОВ "РН-ІФ" на земельну ділянку площею 0,4034 га (кадастровим номером 2610100000:24:002:0113).
Рішення суду мотивоване тим, що:
- виходячи з інформації, зазначеної у витягах з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, враховуючи місце розташування земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 та земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:24:002:0127, на якій знаходиться міське озеро та об`єкт, який забезпечує функціонування та життєдіяльність міського озера, яке є місцем відпочинку більшості мешканців м. Івано-Франківськ, міська рада при формуванні спірної земельної ділянки та надання дозволу для виготовлення технічної документації повинна була врахувати вимоги земельного та водного законодавства щодо меж прибережних захисних смуг довкола обох водних об`єктів;
- відповідно до генерального плану міста, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 03.07.2001, та довідки з містобудівного кадастру, яка міститься в проекті землеустрою спірної земельної ділянки, на частині земельної ділянки знаходиться водозахисна дамба;
- висновком експерта № 1101/21-22 від 21.10.2021 за результатами проведення земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №42020091010000002 підтверджується, що частина земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 площею 0,1587 га на час її продажу ОСОБА_1 знаходилася в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України (надалі – ВК України) для водойм площею менше 3 га;
- висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 08.11.2023 №899-Е не може бути належним доказом у справі, оскільки містить суперечливі твердження, так як в одній частині висновку експерт зазначив, що на земельній ділянці із кадастровим номером 2610100000:24:002:0127 знаходяться 2 водні об`єкти, а у висновку без зазначення достатніх аргументів вказав, що один з об`єктів є "гідротехнічна споруда - відстійник";
- інші надані відповідачами докази (листи, акти тощо) не є належними доказами, оскільки містять суперечливу інформацію, не є правовстановлюючими документами та не можуть підтверджувати те, що спірний об`єкт є відстійником, навколо якого не потрібно встановлювати природно захисні смуги;
- на момент продажу земельної ділянки підприємцю Чопею М.В. на ній не було розташовано нерухомого майна, що свідчить про порушення Івано-Франківською міською радою вимог ст. 134 ЗК України;
- оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, укладений між Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М.В., на підставі незаконного рішення Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 № 402-34, наявні підстави для задоволення позовних вимог прокурора про визнання такого договору недійсним та про внесення запису щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - спірну земельну ділянку (похідної вимоги);
При цьому, суд відмовив у задоволенні заяв співвідповідачів про застосування позовної давності, зазначивши, що оскарження рішення органу місцевого самоврядування спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Оскільки це триваюче порушення, таке рішення можна оскаржити впродовж усього часу порушення зазначеного інтересу. Окрім того, у зв`язку зі встановленням карантинних обмежень в Україні позовна давність продовжувалась на підставі п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2024 у цій справі, ОСОБА_1 , ТОВ "РН-ІФ" та Івано-Франківська міська рада оскаржили таке в апеляційному порядку. Просять скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що:
- у цій справі позивач та відповідач (Івано-Франківська міська рада) фактично поєднані в одній особі, що суперечить вимогам ст. 45 ГПК України;
- твердження прокурора про відсутність державного органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, не відповідає дійсності, оскільки уповноваженим органом держави, який здійснює наглядові (контролюючі) функції за додержанням органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства, є Держгеокадастр;
- прокурор не виконав обов`язку, визначеного ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” та ст. 53 ГПК України щодо повідомлення компетентного органу про намір здійснювати представництво інтересів держави в суді. Відтак підстави для представництва прокурором інтересів держави у цій справі відсутні, а суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України;
- звертаючись з позовом до суду у 2021 році, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 08.11.2019 №303-32 про замовлення експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.01.2020, повернення земельної ділянки в комунальну власність та встановлення порядку виконання рішення з підстав приналежності спірної земельної ділянки до земель водного фонду;
- заявою від 06.12.2023 прокурор змінив не лише предмет (заявив вимоги про визнання незаконними та скасування рішень Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 №381-22 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та від 18.12.2019 №402-34 про продаж земельної ділянки замість рішення від 08.11.2019 № 303-32 про замовлення експертної грошової оцінки), а й підстави позову (зазначив про формування спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав саме для передачі в оренду ОСОБА_1 та значне перевищення розміру земельної ділянки площі нерухомого майна, для обслуговування якого вона надана);
- відтак, приймаючи заяву прокурора про зміну предмета позову протокольною ухвалою від 08.01.2024, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 46 ГПК України; 
- висновок суду першої інстанції про порушення Івано-Франківською міською радою вимог ст. 134 ЗК України при наданні ОСОБА_1 спірної земельної ділянки є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 мав право на отримання земельної ділянки на неконкурентних засадах у зв`язку з набуттям права власності на розташоване на такій земельній ділянці нерухоме майно – незавершене будівництво; 
- зважаючи на положення ст. 181 ЦК України та Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно”, а також наявність інформації про реєстрацію права власності на незавершене будівництво у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, незавершене будівництво є саме нерухомим майном, а не сукупністю будівельних матеріалів, як зазначив суд першої інстанції;
- законність рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 №381-22 підтверджується рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 у справі №300/2240/19;
- оскільки рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 №381-22 було реалізоване шляхом передачі ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки, вимога прокурора про скасування такого рішення є неефективним способом захисту; 
- прокурором не доведено приналежності частини спірної земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:24:002:0113 до земель водного фонду, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що водний об`єкт поруч з спірною земельною ділянкою є відстійником, навколо якого не передбачено встановлення прибережних захисних смуг, а не ставком, як зазначає прокурор;
- суд позбавив ТОВ “РН-ІФ” права власності на спірну земельну ділянку, хоча правовстановлюючий документ, на підставі якого ТОВ “РН-ІФ” набуло таке право (нотаріально посвідчений акт приймання - передачі майна до статутного капіталу від 10.12.2020), є чинним та не визнаний судом недійсним;
- прокурор звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.
В апеляційній скарзі ТОВ “РН-ІФ” покликається на те, що:
- суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні заяв співвідповідачів про залишення позову прокурора без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України з огляду на недотримання прокурором вимог ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”;
- твердження прокурора про відсутність державного органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не відповідає дійсності, оскільки таким органом є територіальний орган Держгеокадастру (у цьому випадку у Івано-Франківській області), який наділений повноваженнями для звернення до суду самостійно;
- суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін, оскільки прийняв до уваги лише подані прокурором докази, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення у справі;
- прийнята судом заява прокурора від 06.12.2013 спрямована на одночасну зміну предмета та підстав позову, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 46 ГПК України;
- оскільки проект землеустрою для встановлення прибережної захисної смуги поруч зі спірною земельною ділянкою не розроблявся, відомості про таку захисну смугу у Державному земельному кадастрі відсутні, висновок суду про належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду є безпідставним;
- наслідком визнання судом недійсним договору є двостороння реституція. Відтак саме ОСОБА_1 має повернути спірну земельну ділянку Івано-Франківській міській раді, а міська рада має повернути ОСОБА_1 сплачені за договором кошти. Однак суд першої інстанції поклав обов`язок повернення земельної ділянки на ТОВ “РН-ІФ”, яке не є стороною оскаржуваного договору, не зазначивши мотивів такого рішення;
- ТОВ “РН-ІФ” законно набуло право власності на спірну земельну ділянку, а суд першої інстанції здійснив непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є неприпустимим відповідно до позиції ЄСПЛ;
- прокурором заявлено негаторний позов, однак за обставинами цієї справи витребування у ТОВ “РН-ІФ” спірної земельної ділянки може бути предметом лише віндикаційного позову. Відтак прокурором обрано неналежний спосіб захисту.
Апеляційна скарга Івано-Франківської міської ради обґрунтована такими обставинами:
- оскільки прокурором фактично пред`явлено позов в інтересах держави в особі територіального органу Держгеокадастру (уповноважений орган у сфері спірних правовідносин), однак не дотримано процедури , передбаченої ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, суд повинен був залишити такий позов без розгляду;
- висновок суду першої інстанції про прийняття заяви прокурора про зміну предмета позову є помилковим, оскільки за своєю правовою природою така заява є новим позовом, який містить інші підстави, що не були викладені в первісній редакції позову; 
- прокурором пропущено строк позовної давності для оскарження рішення Івано - Франківської міської ради №381-22 від 14.12.2018, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу про скасування такого рішення; 
- розміщений поруч спірної земельної ділянки об`єкт не вважається водним об`єктом, а є відстійником для життєдіяльності міського озера, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (висновками органів державної влади, листами балансоутримувача озера, висновком судової експертизи тощо);
- належні та допустимі докази зворотнього в матеріалах справи відсутні, а тому висновок суду першої інстанції про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду є помилковим;
- прийняття Івано-Франківською міською радою рішення від 14.12.2018 №381-22 щодо передачі спірної земельної ділянки в оренду, а згодом її продаж ОСОБА_1 є реалізацією органом місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності, зокрема, передання їх в оренду юридичним особам -власникам об`єктів нерухомості, розміщених на таких ділянках, та спрямовані на забезпечення права власника майна;
- внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на незавершений будівництвом готельно-відпочинковий комплекс підтверджують наявність у ОСОБА_1 прав власника об`єкта нерухомості, збудованого на спірній земельній ділянці, а тому висновок суду про порушення міською радою вимог ст. 134 ЗК України є безпідставним.
Прокурором подано відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 , ТОВ "РН-ІФ" та Івано-Франківської міської ради, в яких прокурор просить оскаржуване рішення залишити без змін з підстав його законності та обґрунтованості. Покликається на те, що:
- у правовідносинах, які стосуються розпорядження земельними ділянками комунальної власності, інтереси територіальної громади (власника) повинен захищати відповідний орган місцевого самоврядування, а не органи Держгеокадастру, які не наділені такими повноваженнями;
- оскільки у цьому випадку порушення інтересів територіальної громади, на захист яких подано позов, відбулось внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення щодо розпорядження землею, такий є відповідачем у цій справі, а прокурор звернувся до суду самостійно як позивач;
- твердження апелянтів про одночасну зміну прокурором заявою від 06.12.2023 предмета та підстав позову не заслуговують на увагу, оскільки нових доказів з такою заявою подано не було, всі заявлені вимоги пов`язані між собою, прокурором лише доповнено обґрунтування позовних вимог новими обставинами;
- об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів, а реєстрація права власності на такий об`єкт не дає його власнику права на придбання земельної ділянки на позаконкурентних засадах;
- оскільки судом не встановлено наявності на спірній земельній ділянці нерухомого майна, співвідповідачем-2 не надано доказів введення об`єкта нерухомості в експлуатацію, суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення міською радою при прийнятті оскаржуваних рішень вимог ст. 134 ЗК України;
- оскільки на підставі оскаржуваних рішень міської ради, які прийняті з порушенням Закону, у ОСОБА_1 виникло право на земельну ділянку та спірні правовідносини, вимога прокурора про їх скасування є належною та ефективною;
- подані відповідачами докази на підтвердження того, що спірний водний об`єкт є відстійником є неналежними, недопустимими та недостовірними, оскільки містять суперечливі дані, натомість у картографічних даних такий водний об`єкт значиться як «ставок»;
- у паспорті водного об`єкта – ставка площею 32,8588 га (міського озера) не зазначено про наявність гідротехнічної споруди ( відстійника) до такого озера, натомість з публічної кадастрової карти вбачається наявність 2-ох ставків;
- з врахуванням вимог ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України навколо відстійника також повинна встановлюватись прибережна захисна смуга;
- висновком експерта № 1101/21-22 від 21.10.2021 підтверджується, що спірна земельна ділянка частково знаходиться в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України для водойм площею менше 3 га; 
- спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду також з огляду на розташування на такій гідротехнічної споруди – дамби, що підтверджується довідкою з містобудівного кадастру №18460;
- власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушень його права власності, оспорюючи рішення органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернення такої земельної ділянки, а підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації його повноважень розпорядження та користування майном;
- позов заявлено в межах позовної давності, оскільки така не застосовується до негаторних позовів. Окрім того, у зв`язку з встановленням карантинних обмежень в Україні строки позовної давності продовжувались на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 (колегія суддів у складі: Галушко Н.А. - головуючий, Желік М.Б., Орищин Г.В.) подані апеляційні скарги задоволено; рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.
Апеляційний господарський суд виходив з того, що:
- прокурор фактично звернувся з новою позовною заявою (в частині оскарження рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 № 381-22), оскільки вимоги та обґрунтування, наведені прокурором у цій заяві, є відмінними від вимог та обґрунтувань (фактичних підстав), зазначених ним у первісній позовній заяві, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про відповідність такої заяви приписам ч. 3 ст. 46 ГПК України;
- зміст позовної заяви свідчить про те, що прокурором оскаржено рішення Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 №402-34 в частині продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 Чопею М.В., однак у прохальній частині помилково зазначено реквізити іншого рішення (№ 303-32 від 08.11.2019). Отже, заявою про зміну предмета позову в цій частині прокурор лише уточнив вказану позовну вимогу шляхом зазначення правильних дати та номеру рішення;
- оскільки на момент звернення прокурора до суду рішення Івано-Франківської міської ради 18.12.2019 №402-34 було реалізоване та вичерпало свою дію шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, визнання незаконним і скасування цього рішення не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів територіальної громади;
- окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача. У цій справі прокурором заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, який укладений між Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М.В. Однак, вимоги про застосування наслідків його недійсності (двосторонньої реституції) не заявлено, оскільки вказана земельна ділянка внесена у статутний фонд ТОВ "РН-ІФ", за яким і зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Заявлена прокурором вимога про повернення ТОВ "РН-ІФ" спірної земельної ділянки у комунальну власність не може розглядатись як вимога про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020 (реституції), оскільки ТОВ "РН-ІФ" не є стороною вказаного договору. Відтак вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020 не є ефективним способом захисту у цій справі, а тому не підлягає задоволенню;
- існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 Водного кодексу України). Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки. Водночас прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 належить до земель водного фонду, чого не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення;
- оскільки прокурор звернувся у цій справі із неналежними способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а доводи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах, знайшли своє підтвердження. Водночас, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову з підстав обрання неналежного способу захисту, відпала необхідність дослідження судом інших фактичних обставин справи та доводів сторін (зокрема, щодо порушення ст. 134 ЗК України та пропуску строку позовної давності).
Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 02.09.2025 касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнив. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі №909/747/21 скасував. Справу направив на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що апеляційний господарський суд дійшов передчасних і помилкових висновків про відмову в позові, оскільки не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Зокрема, не дослідив усіх зібраних у справі доказів та не надав їм належної правової оцінки, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Також суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд безпідставно не дослідив обставини щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, дотримання вимог земельного законодавства при її відчуженні, а також інші доводи сторін, які мають істотне значення для справи, обмежившись лише посиланням на неефективний спосіб захисту.
15.04.2026 у судовому засіданні взяли участь представники апелянтів та прокурорка, які виклали свої доводи та заперечення по суті апеляційних скарг. 
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2013 у справі №344/18334/13-ц задоволено позов ОСОБА_1 до підприємця Ткачів У.М. та визнано за ОСОБА_1 право власності на незавершений будівництвом готельно-відпочинковий комплекс, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і складається з фундаментів трьох житлових котеджів, що розташований на земельній ділянці площею 0,2370 га та 0,0679 га.
15.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4034 га, що розташована в АДРЕСА_1 .
Рішенням Івано-Франківської міської ради №297-8 від 21.10.2016 надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4034 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування готельно - відпочинкового комплексу, у зв`язку із знаходженням на земельній ділянці нерухомого майна заявника (підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.12.2013 у справі № 344/18334/13-ц).
23.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передання в оренду на 10 років.
05.11.2018 земельна ділянка кадастровий номер 2610100000:24:002:0113 зареєстрована у Державному земельному кадастрі за територіальною громадою міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради (комунальна власність).
Рішенням Івано-Франківської міської ради № 381-22 від 14.12.2018 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4034 га, кадастровий номер 2610100000:24:002:0113, цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, по АДРЕСА_1 та передано таку в оренду ОСОБА_1 (п. 31 рішення, п. 12 додатку 3 до рішення).
На підставі вказаного рішення, 14.12.2018 Івано-Франківська міська рада та ОСОБА_1 уклали договір оренди земельної ділянки площею 0,4034 га, у тому числі під забудовою 0,0497 га, інших угідь - 0,3537 га.
Відповідно до п. 37 договору оренди дія договору припиняється у разі придбання орендарем земельної ділянки у власність.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди на земельну ділянку площею 0,4034 га зареєстроване за ОСОБА_1 06.03.2019.
17.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про розгляд питання щодо продажу йому земельної ділянки площею 0,4034 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по АДРЕСА_1 .
08.11.2019 Івано-Франківська міська рада прийняла рішення № 303-32 про замовлення експертної грошової оцінки вказаної земельної ділянки для її подальшого продажу.
Рішенням Івано-Франківської міської ради №402-34 від 18.12.2019 вирішено продати земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:24:002:0113 площею 0,4034 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по АДРЕСА_1 , по ціні, що визначена експертною грошовою оцінкою, без врахування вартості виконання землеоціночних робіт, а саме за 1 829 540,00 грн без ПДВ підприємцю Чопею М.В. з розстроченням платежу на 24 місяці.
На підставі вказаного рішення, 03.01.2020 Івано-Франківська міська рада та ФОП ОСОБА_1 уклали договір купівлі - продажу земельної ділянки.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 03.01.2020 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:24:002:0113 площею 0,4034 га.
Відповідно до акту приймання-передачі майна до статутного капіталу від 10.12.2020 №1373,1374 вказана земельна ділянка внесена ОСОБА_1 у статутний фонд ТОВ "Ресторан Національний ІФ", назва якого в подальшому змінена на ТОВ "РН-ІФ".
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 10.12.2020 зареєстровано право власності ТОВ "РН-ІФ" на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:24:002:0113 площею 0,4034 га.
Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього ж Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Визначальним для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому, суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Згідно із ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
У постанові від 07.11.2018 у справі № 916/749/17 Верховний Суд вказав, що захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує.
Прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом самостійно та обґрунтовував необхідність захисту інтересів держави тим, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та всупереч вимог чинного законодавства незаконно відчужена міською радою.
Апелянти не погоджуються з доводами прокурора про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, та вважають, що такими повноваженнями наділений територіальний орган Держгеокадастру .
Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, вирішувала питання щодо наявності/відсутності підстав для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем у разі, коли орган, уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, прокурор визначив одним із відповідачів, чим обґрунтував відсутність такого органу.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключну правову проблему щодо можливості органів Держгеокадастру звертатись із позовом до суду для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, та, зокрема, звертатися з позовами про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Разом з тим, таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило би принципу розумності.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Велика Палата Верховного Суду у справі №925/1133/18 також зауважила, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності в тих випадках, коли це прямо визначено у відповідних нормативно-правових актах (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).
Відтак у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на заявлену прокурором вимогу про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив міську раду відповідачем у справі та обґрунтував підстави для представництва інтересів держави відсутністю органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. За обставин справи органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор у цій справі не виступає як альтернативний суб`єкт звернення до суду, а правомірно та відповідно до закону захищає інтереси держави, а тому покликання апелянтів на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у цій частині та наявність підстав для залишення позову прокурора без розгляду є безпідставними.
Водночас ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції допустив інші порушення процесуальних норм, оскільки протокольною ухвалою від 08.01.2023 прийняв заяву прокурора про зміну предмета позову, зокрема, в частині доповнення позову новою позовною вимогою.
Так, Верховний Суд у постанові від 02.09.2025 у цій справі вказав, що додатково заявлена вимога прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 № 381-22 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4034 га з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 та передання її в оренду Чопею М.В. для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування фактично є новою позовною заявою, оскільки вимоги та обґрунтування, наведені прокурором у цій заяві, є відмінними від вимог та обґрунтувань (фактичних підстав), зазначених ним у первісній позовній заяві, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про відповідність такої заяви приписам ч. 3 ст. 46 ГПК України, оскільки вказує на одночасну зміну підстав і предмета позову. Вказаним спростовуються доводи прокурора, що нових доказів прокуратурою до суду не подано, вказані позовні вимоги пов`язані між собою, а у заяві лише розширено обґрунтування підстав, не доповнюючи їх новими.
Враховуючи наведене, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з прийняттям заяви прокурора про зміну предмета позову (в частині оскарження рішення Івано-Франківської міської ради від 14.12.2018 № 381-22).
Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Стаття 269 ГПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, предметом розгляду суду апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про: визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 08.11.2019 № 303-32 "Про продаж земельних ділянок комунальної власності" у визначеній частині; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, укладеного між Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М.В.; зобов`язання ТОВ "РН-ІФ" повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність Івано-Франківської територіальної громади та встановлення порядку виконання рішення.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 10 ч. 2 вказаної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі №911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.
Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).
Обрання способу захисту – це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). 
За сформованою правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (пункт 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21; пункт 9.67 постанови від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 180 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).
Тобто, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому немає потреби оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення.
Незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (п. 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Зважаючи на те, що на момент звернення прокурора до суду рішення Івано-Франківської міської ради 18.12.2019 №402-34 було реалізоване та вичерпало свою дію шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, визнання незаконним і скасування цього рішення не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів територіальної громади (близький за змістом висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 924/1369/20, від 29.05.2025 у справі №922/3727/19).
Щодо позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, колегія суддів зазначає таке.
Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину.
ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Частинами 1 і 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).
Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ГПК України. Аналогічний висновок сформульовано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.
Уточнюючи вказаний правовий висновок, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц виснувала про те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч.ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Суд апеляційної інстанції встановив, що прокурор у цій справі заявив вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.01.2020, укладеного між Івано-Франківською міською радою та ФОП Чопеєм М.В. Водночас вимоги про застосування наслідків недійсності цього правочину у вигляді двосторонньої реституції заявлено не було. Прокурор обґрунтовував зазначене тим, що після укладення договору земельна ділянка була внесена ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «РН-ІФ», за яким і зареєстровано право власності.
При цьому, прокурор додатково просить повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність від ТОВ «РН-ІФ». Однак така вимога не є вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки заявлена до особи, яка не була стороною договору купівлі-продажу. Таким чином, заявлені позовні вимоги фактично поєднують різні за своєю правовою природою способи захисту без належного юридичного зв?язку між ними.
З огляду на це, навіть у разі визнання договору недійсним, відсутність вимоги про реституцію саме між сторонами правочину унеможливлює відновлення попереднього стану. Водночас вимога про повернення земельної ділянки від третьої особи не може замінити наслідки недійсності правочину.
Отже, обраний прокурором спосіб захисту не забезпечує ефективного поновлення порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.
Як було зазначено вище, прокурором також було окремо заявлено позовну вимогу про зобов`язання ТОВ "РН-ІФ" повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність Івано-Франківської територіальної громади в особі Івано-Франківської міської ради. 
Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
При цьому, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України).
В апеляційній скарзі ТОВ «РН-ІФ» покликається на те, що прокурором неправильно заявлено негаторний позов, оскільки за обставинами цієї справи витребування у ТОВ «РН-ІФ» спірної земельної ділянки може бути предметом лише віндикаційного позову. 
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 19.02.2025 у справі № 916/3707/22 Верховний Суд зазначив, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, на6уває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Вказані правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95- 98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86,115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Отже, за загальним правилом особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є фактичним володільцем такого майна. Відповідно, якщо позивач вважає себе власником нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є, зокрема, віндикаційний позов.
Водночас Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що із вказаного вище загального правила є виключення. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим, розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (ст. 59 ЗК України).
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15.09.2020 у справі №372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)".
Негаторний позов щодо земельної ділянки водного фонду опосередковується вимогою про повернення земельної ділянки її власникові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19,)). Рішення суду про задоволення такої позовної вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем (суб`єктом, на користь якого ухвалене судове рішення) права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Таким чином, доводи апелянта щодо обрання прокурором неналежного способу захисту в частині зобов?язання відповідача повернути спірну земельну ділянку є безпідставними. 
Відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Чопею М.В. (т.4 а.с. 9-54) та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2604086662018 від 05.11.2018 (т. 1 а.с. 74) спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 належить до земель житлової та громадської забудови.
Водночас прокурор у цій справі обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірна земельна ділянка фактично належить до земель водного фонду. Разом з тим, відповідачі заперечують вказану обставину та вважають такі висновки прокурора безпідставними.
З врахуванням наведеного вище, а також вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 02.09.2025 у цій справі, які в силу ст. 316 ГПК України є обов?язковими для суду при новому розгляді справи, для визначення належного способу захисту необхідно встановити, чи належить спірна земельна ділянка до земель водного фонду.
Відповідно до ст. 19 ЗК України (тут і днаалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких виділяють, зокрема, землі водного фонду.
Відповідно до п. "ґ" ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті: прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них (п. б, в ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
Згідно з ч.ч. 1,2,4 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо.
Відповідно до ст. 1 ВК України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
За змістом положень ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.
У ст. 88 ВК України визначено, що землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Судом встановлено, що у матеріалах справи немає доказів розробки окремого проєкту землеустрою, який би визначав межі прибережної захисної смуги навколо спірного водного об`єкта.
Однак Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 28.09.2022 у справі №483/448/20 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21).
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (ч. 2 ст. 60 ЗК України, ч. 2 ст. 88 ВК України).
Обґрунтовуючи позов у даній справі, прокурор покликається на те, що спірна земельна ділянка розташована в нормативних межах прибережної захисної смуги, встановленої для ставків площею менш як 3 га, та на такій знаходяться водозахисні дамби.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідачі зазначали, що вказаний прокурором об`єкт, біля якого розташована спірна земельна ділянка, не вважається водним об`єктом, а є відстійником для життєдіяльності ставка площею 32,8588 га - міського озера. Оскільки навколо відстійника не передбачено обов`язкового встановлення прибережної захисної смуги, спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду. 
Відтак для встановлення факту приналежності спірної земельної ділянки до земель водного фонду необхідно встановити чи є розташований поблизу такої водний об`єкт ставком, навколо якого встановлюються прибережні захисні смуги в силу Закону.
Відповідно до ст. 1 ВК України водний об`єкт - водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт).
Ставок - це штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн кубічних метрів.
Водойма - це безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт.
Замкнений водний об`єкт - природна або штучно створена водойма, не зв`язана з іншими водними об`єктами (крім водоносних горизонтів).
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.
Відповідно до ст. 95 ЗК України усі води (водні об`єкти) підлягають охороні від забруднення, засмічення, вичерпання та інших дій, які можуть погіршити умови водопостачання, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості земель та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд (ДК 018-2000), затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України №507 від 17.08.2000, споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.
Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.
Інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та т. ін.
У пункті 1.5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (чинного на момент реєстрації права власності на нерухоме майно), державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій.
Відповідно до наказу Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 19.12.1995 № 252 гідротехнічні споруди являють собою споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тонелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.
Згідно з наказами Міністерства транспорту України від 20.11.2003 № 906 та від 29.03.2004 № 251, гідротехнічна споруда - це споруда для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливанням вод.
Термін «гідротехнічні споруди» вживається у додатку А до ДБН В.2.4-3:2010 Гідротехнічні, енергетичні та меліоративні системи і споруди, підземні гірничі виробки, відповідно до положень якого це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також для захисту від шкідливого впливу вод.
Схожий термін використано у п. 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України №661 від 03.04.2012: гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.
Отже, такий об`єкт як гідротехнічна споруда ставка, є інженерною спорудою та нерозривно пов`язана із землею і призначена для управління водними ресурсами, тобто її функціонування неможливе без існування водного об`єкту та її переміщення в інше місце неможливо без його знецінення та зміни призначення. Спірні гідротехнічні споруди призначені для існування ставка на земельній ділянці водного фонду. Вказані висновки викладено у постановах від 19.08.2025 у справі № 911/2634/23, від 05.03.2025 у справі №904/4633/23.
Відповідно до ст. 74 ЗК України використання технологічних водойм (ставки-охолоджувачі теплових і атомних станцій, рибницькі ставки, ставки-відстійники та інші) повинно проводитись відповідно до норм і правил експлуатації, визначених у технічних проектах, затверджених у встановленому законодавством порядку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять документів, які б підтверджували статус спірного водного об`єкту. Відтак для віднесення його до відповідної категорії, колегія суддів здійснює оцінку усіх наявних в матеріалах справи належних та допустимих доказів із урахуванням стандарту доказування "вірогідність доказів".
Так, згідно із ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Вказаний вище стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до згадуваної вище ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування ст. 79 ГПК України викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 917/996/20.
Оцінюючи доводи сторін та надані на їх підтвердження відповідні докази щодо правової природи об`єкта, розташованого поблизу спірної земельної ділянки, колегія суддів виходить із такого.
На підтвердження доводів про належність спірного об`єкта до водного об`єкта (ставка), прокурором надано, зокрема, містобудівну документацію, витяги з кадастру, графічні матеріали та інші письмові докази.
Водночас відповідачами надано висновок судової земельно-технічної експертизи, виконаний спеціалізованою установою, за результатами якої встановлено, що об`єкт, розташований на суміжній земельній ділянці, за своїми технічними характеристиками (наявність бетонних лотків, шлюзів, функціональне призначення для притоку, відстоювання та відведення води) є відстійником, який відноситься до гідротехнічних споруд. 
Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що висновок судової земельно-технічної експертизи від 08.11.2023 №899-Е дійсно містить окремі недоліки, на які обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, зокрема щодо повноти викладення методики дослідження, окремих формулювань та узгодженості висновків.
Водночас, відповідно до ст. 86 ГПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а тому такий висновок не може бути автоматично відхилений лише з підстав наявності окремих недоліків, так само як і не може бути покладений в основу рішення без оцінки у сукупності з іншими доказами у справі.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд здійснює оцінку зазначеного висновку експерта не окремо, а у взаємозв`язку з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
Так, висновок експертизи про те, що спірний об`єкт є відстійником (гідротехнічною спорудою), підтверджується його встановленими функціональними та конструктивними характеристиками (наявність бетонних лотків, шлюзів, призначення для притоку, відстоювання та відведення води), що за своєю природою відповідає визначенню гідротехнічних споруд, а не самостійних водних об`єктів у розумінні ВК України. 
Вказані обставини узгоджуються також із іншими доказами у справі, зокрема: даними щодо функціонального призначення відповідного об`єкта як допоміжного елементу водогосподарської системи міського озера; наявністю інвентаризаційних матеріалів щодо гідротехнічних споруд; поясненнями відповідачів та поданими ними технічними документами.
Водночас надані прокурором докази (паспорт водного об`єкта — міського озера, містобудівна документація, кадастрові матеріали тощо) підтверджують існування водного об`єкта — ставка площею 32,8588 га, однак самі по собі не доводять, що спірний об`єкт, розташований поблизу земельної ділянки, є частиною цього ставка або окремим водним об`єктом, навколо якого підлягає встановленню прибережна захисна смуга. 
Колегія суддів також враховує, що жоден із поданих прокурором доказів не містить однозначного технічного або наукового висновку про те, що спірний об`єкт за своїми характеристиками є саме ставком чи іншим водним об`єктом у розумінні ст. 1 ВК України, тоді як висновок експертизи (незважаючи на окремі недоліки) безпосередньо досліджує фізичні характеристики цього об`єкта та ґрунтується на спеціальних знаннях.
Таким чином, здійснивши співставлення доказів сторін у розумінні ст. 79 ГПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що докази, надані відповідачами, у своїй сукупності є більш вірогідними та переконливими порівняно з доказами, поданими прокурором, у частині встановлення технічної і правової природи спірного об`єкта.
Відтак більш імовірним є висновок про те, що відповідний об`єкт є саме відстійником — гідротехнічною спорудою, а не водним об`єктом (ставком), у зв`язку з чим до нього не підлягають застосуванню положення земельного та водного законодавства щодо встановлення прибережних захисних смуг.
За таких обставин, твердження прокурора про розташування спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги не знайшли свого підтвердження більш вірогідними доказами, а отже, відповідно до ст. 73– 79 ГПК України є недоведеними.
Додатково колегія суддів враховує, що наявна у матеріалах справи документація щодо спірної земельної ділянки, зокрема технічна документація із землеустрою, відомості Державного земельного кадастру, проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також інші містобудівні та кадастрові матеріали, не містять відомостей про встановлення обмежень у використанні цієї земельної ділянки, зокрема, пов`язаних із розташуванням її у межах прибережної захисної смуги.
Відсутність у зазначених офіційних документах інформації про відповідні обмеження свідчить про те, що на момент формування та відведення земельної ділянки вона не відносилась до земель водного фонду та не перебувала у межах територій із спеціальним режимом використання, що додатково підтверджує необґрунтованість доводів прокурора щодо протиправності її передачі у приватну власність.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що прокурор, стверджуючи про віднесення до земель водного фонду частини спірної земельної ділянки, не зазначає, яка саме її частина, у яких межах та якої площі, за його твердженням, підпадає під відповідний правовий режим. При цьому, до матеріалів справи не подано жодних належних графічних матеріалів, координат, схем чи інших доказів, які б дозволяли ідентифікувати таку частину земельної ділянки та встановити її просторові характеристики.
Крім цього, колегія суддів вважає безпідставним доводи прокурора про розташування на частині спірної земельної ділянки водозахисної дамби.
До позовної заяви прокурором долучено довідку з містобудівного кадастру №16996 від 11.12.2017, у якій у розділі «відомості про об`єкт» вказано, що відповідна територія, зокрема, охоплює зелені насадження загального користування, водозахисні дамби, території промислових підприємств та санітарно-захисні зони.
Разом з тим, як прямо зазначено у розділі «Загальна інформація» цієї довідки, вона не є погоджувальним документом, а наведені у ній відомості мають інформаційний характер та спрямовані на забезпечення органів влади і проєктних організацій актуальними даними, які можуть потребувати уточнення та коригування залежно від результатів інженерних вишукувань.
Натомість із пояснювальної записки до проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки випливає, що за результатами проведених геодезичних вишукувань та безпосереднього обстеження ділянки у натурі земель водного фонду, не виявлено; встановлено наявність фундаменту об`єкта незавершеного будівництва, а також визначено конкретні обмеження у використанні ділянки, які стосуються виключно охоронних зон інженерних мереж (каналізація, газопровід, електрокабель), без будь-яких застережень щодо водоохоронних або прибережних обмежень.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вказана довідка з містобудівного кадастру не може розглядатися як належний та достатній доказ на підтвердження факту розташування на спірній земельній ділянці водозахисної дамби, оскільки містить узагальнені та не конкретизовані відомості, які не підтверджені іншими доказами у справі.
Аналогічно, лист ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 24.02.2020 №10-09-0.43-1091/0/2-20, на який посилається прокурор, не містить достатніх та належних даних, які б беззаперечно підтверджували наявність на спірній земельній ділянці водозахисної дамби, у зв`язку з чим обґрунтовано не може бути покладений в основу висновків суду.
Інших доказів, які б достовірно підтверджували факт розташування в межах земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:24:002:0113 (чи її частини) водозахисної дамби, матеріали справи не містять, а прокурором такі не подані.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, у процесі проведення судових експертиз, а також експертизи у межах кримінального провадження, експертами здійснювався безпосередній огляд спірної земельної ділянки з метою визначення її правового режиму та належності до земель відповідної категорії. Проте у відповідних висновках відсутні будь-які відомості щодо наявності в межах цієї ділянки водозахисної дамби.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували розташування на спірній земельній ділянці водозахисної дамби, а відтак відповідні доводи прокурора є недоведеними.
При цьому, з огляду на встановлені обставини щодо відсутності обмежень у використанні спірної земельної ділянки, а також недоведеності її належності до земель водного фонду, апеляційний господарський суд звертає увагу на необхідність застосування принципу пропорційності у взаємозв`язку з принципом належного урядування.
Зазначені принципи вимагають забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін, недопущення надмірного втручання у права учасників правовідносин, а також послідовності та передбачуваності дій органів державної влади.
Їх дотримання є необхідним для гарантування правової визначеності та забезпечення довіри до судових рішень і державних інституцій.
Відповідно до ч.4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, згідно із ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Загальні принципи, що стосуються захисту права на мирне володіння майном, встановлені в практиці ЄСПЛ і були узагальнені, серед інших рішень, у рішенні 16.02.2017 у справі «Кривенький проти України» (№ 43768/07, пункти 41,42 і 45).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
Тобто лише в разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». 
За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (зокрема, рішення від 16.02.2017 у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13.12.2007 у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40; від 12.11.2013 «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31.05.2016 «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50).
За практикою ЄСПЛ, визнання права власності недійсним як таке не суперечить положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12.06.2018 у справі «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138).
Таким чином, одночасно з додержанням принципу пропорційності необхідно оцінювати й дотримання принципу належного урядування.
У рішенні ЄСПЛ від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 
Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (рішення від 11.06.2020 у справі «Фортеця проти України» (Fortetsya, МРР v. Ukraine, заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями).
Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40).
Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. 
Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31.05.2016 «Вукушич проти Хорватії» (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64; від 12.06.2018 «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
Аналогічний правовий висновок щодо необхідності дотримання принципу належного урядування, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 483/1336/13-ц.
Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_1 ще з 2013 року, зокрема у зв`язку з наявністю на ній об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який було визнано судовим рішенням. У подальшому відповідна земельна ділянка була сформована, відведена, передана в оренду, а згодом — відчужена у власність у встановленому законом порядку на підставі рішень органу місцевого самоврядування.
Надалі право власності на земельну ділянку набуло ТОВ «РН-ІФ», яке діяло як добросовісний набувач, покладаючись на чинність рішень органу місцевого самоврядування, відсутність будь-яких зареєстрованих обмежень щодо земельної ділянки та дані державних реєстрів.
За таких обставин, втручання у сформовані правовідносини через значний проміжок часу, за відсутності належних і достатніх доказів протиправності дій органу місцевого самоврядування та за відсутності доведеності порушення вимог законодавства, суперечило б принципу належного урядування та принципу правової визначеності.
Крім того, задоволення позову в цій частині призвело б до непропорційного втручання у право мирного володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позбавлення права власності добросовісного набувача за таких умов не відповідало б критеріям законності, легітимної мети та пропорційності.
Таким чином, з урахуванням тривалості користування земельною ділянкою, послідовності дій органу місцевого самоврядування, відсутності встановлених обмежень та недоведеності протиправності спірних рішень, колегія суддів доходить висновку, що втручання у спірні правовідносини є необґрунтованим, а позовні вимоги не підлягають задоволенню також і з огляду на вказане вище в частині дотримання принципу належного урядування.
З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними, допустимими та більш вірогідними доказами у розумінні процесуального закону.
Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а також нез`ясування обставин, що мають значення для справи, то апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду – скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг, то судовий збір за їх подання покладається на прокуратуру. 
Керуючись ст. ст. 129, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «РН-ІФ» та Івано-Франківської міської ради задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2024 у справі №909/747/21 скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Керівника Окружної прокуратури міста Івано-Франківська відмовити.

3. Стягнути з Івано-Франківської обласної прокуратури (76000, м.Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11; код ЄДРПОУ 03530483) на користь Івано-Франківської міської ради (76004, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, код ЄДРПОУ 33644700) 14 116,80 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Стягнути з Івано-Франківської обласної прокуратури (76000, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11; код ЄДРПОУ 03530483) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 14116,80 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Стягнути з Івано-Франківської обласної прокуратури (76000, м.Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11; код ЄДРПОУ 03530483) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РН-ІФ (76026, м. Івано-Франківськ, вул. Мазепи, 146; код ЄДРПОУ 43938772) 17 646 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

У зв`язку із перебуванням колегії суддів у відпустці з 20.04.2026 по 02.05.2026, повний текст постанови підписано 04.05.2026.

Головуючий-суддя О. І. МАТУЩАК

Судді: Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК