Справа № 629/4626/26
Номер провадження 2/629/1970/26 

РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Ткаченко Н.В., за участю секретаря Олексенко Т.В., представника відповідача Макаренка О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію за віком, середнього заробітку за час затримки розрахунку та матеріальної допомоги на оздоровлення, суд, -
ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що позивач перебувала у трудових відносинах з регіональною філією «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Стаж роботи складає 32 роки, 04 місяці, 12 днів. Згідно наказу регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №764/ОС від 06.11.2025 року ОСОБА_1 звільнено 06.11.2025 року з чергової по роз`їзду, роз`їзд Нове станція Лозова станції Харківського регіону, штату виробничо-технологічних підрозділів служби роботи станцій за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Вищевказаним наказом передбачено виплату згідно п.3.18 колективного договору у розмір 7-ми середньомісячних заробітків, в тому числі 3-х середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, 4-х середньомісячних заробітків, за сумлінну працю на залізничному транспорті, які в день звільнення виплачені не були. Так, згідно витягу з Колективного договору Південної залізниці між адміністарцією та трудовим колективом статутного територіально-галузевого об`єднания «Південна залізниця» (зі змінами та доповненнями), відповідно до п. 3.18 якого при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі: більше 10 років 3 середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачується додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи для жінок від 30 до 35 років 4 середньомісячні заробітки. Роботодавець станом на день подання позовної заяви так і не виплатив належну позивачу при звільненні з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком одноразову матеріальну допомогу в розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи для жінок від 30 до 35 років 4 (чотири) середньомісячні заробітки, відповідно до Колективного договору. Таким чином не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, заборгувавши ОСОБА_1 вказані кошти. Тим самим грубо порушив права позивача, гарантовані Колективним договором. Посилання Відповідача на складний фінансовий стан АТ «Укрзалізниця», здійснення евакуаційних перевезень та необхідність оптимізації витрат не є правовою підставою для невиплати Позивачу належних при звільненні сум. Окрім цього, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 07.11.2025 по 06.05.2026, що становить 61281,28 грн.. Також, згідно довідки відповідачем не було виплачено ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення до відпустки за 2022 рік у сумі 5141,25 грн., до відпустки за 2023 рік у сумі 5141,25 грн. та до відпустки за 2024 рік у розмірі 6221,25 грн.
На підставі вищевикладеного, просить стягнути з відповідача матеріальну допомогу при звільненні з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в розмірі 7 (семи) середньомісячних заробітків з яких одноразова матеріальна допомога у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога у розмірі 4 (чотири) середньомісячні заробітки у сумі 82249,09 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за період з 07.11.2025 року по 06.05.2026 рік у сумі 61281,28 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення до відпусток: за 2022 рік у сумі 5 141,25 грн., за 2023 рік у сумі 5 141,25 грн. та за 2024 рік у сумі 6 221,25 грн. 25 коп., а також понесені судові витрати, а саме 5000 гривень за послуги адвоката.
01.06.2026 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
Не погодившись з позовом, представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, відповідно до пункту 1.3 зазначеної Інструкції до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Пунктом 3 зазначеної інструкції визначені інші виплати, що не належать до фонду оплати праці. Одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам) не входить до фонду оплати праці (пункт 3.6. Інструкції). Одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога працівникам, які виходять на пенсію, не входить до фонду оплати праці і нараховується виключно на підставі колективного договору. Так, 14.03.2022 правлінням АТ «Укрзалізниця» прийнято рішення (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) про деякі питання оплати праці працівників АТ «Укрзалізниця. Зокрема, п. 1.1.4 вказаного рішення вирішено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступного заходу: інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) не є індивідуальним, а є локальним нормативним актом. Зважаючи на ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово економічного становища товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадженняокремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в товаристві. Крім того, призупинення роботодавцем передбаченої колективним договором виплати матеріальної допомоги, за якою працівник звернувся після 24.03.2022, повністю узгоджується зі ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Щодо стягнення середнього заробітку вказав, що Верховний Суд визнав можливим стягнення на користь колишнього працівника АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1 % від заявленої позовної вимоги. Також, загальновідомою є інформація, що АТ «Укрзалізниця» за 9 місяців 2025 року отримало чистий збиток 7,3 млрд грн. В умовах збройної агресії рф проти України усі витрати мають бути орієнтовані на підтримку забезпечення спроможності товариства виконувати завдання Міністерства оборони України щодо перевезення військових вантажів та захисту критичної інфраструктури, підтримки працівників, які безпосередньо здійснюють оборону країни, або постраждали від війни, що повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду. Передбачена ст. 117 КЗпП України компенсаційна виплата не повинна бути спрямована на збагачення одного працівника. Якщо допущені роботодавцем порушення у проведенні повного розрахунку при звільненні все-таки будуть встановлені судом, то суд має право зменшити розмір середнього заробітку, передбаченого ст. 117 КЗпП України або відмовити у його стягненні з огляду на форс мажорні обставини в яких опинилось Товариство. Щодо строків звернення до суду, строк звернення до суду особи, яка звільнена та не погоджується із виплаченими їй при звільненні сумами, обмежується трьома місцями , відлік якого розпочинається з дня одержання нею письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні. Ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.12.2025 № 1-р/2025 на застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України не впливає. Крім того, згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Річний строк, установлений ст.234 КЗпП України, є граничним (перклюзивним) і поновленню не підлягає. Спору щодо нарахування матеріальної допомоги при звільненні не має, однак існує спір про фактичну виплату нарахованих сум. Щодо клопотання про поновлення строку звернення з позовною заявою, позивачу саме з 07.11.2025 було відомо про невиплату вказаних вище коштів, проте, звернулася вона до суду лише 29.05.2026, тобто більше ніж через пів року з дня звільнення, а отже з пропуском тримісячного строку на звернення до суду за захистом своїх прав. Твердження позивача у позовній заяві про те, що вона неодноразово зверталася до відповідача стосовно усунення причин заборгованості, належних їй при звільненні виплат 7-ми середньомісячних заробітних плат, передбачених колективним договором – не підтверджуються матеріалами позову та жодним належним і достатнім доказом. Також не відповідає дійсності і заява позивача про нібито фактичну відмову у виплаті зазначених сум відповідачем, і про те, що це є триваючим правопорушенням. Будь-яких об`єктивних та/або поважних причин для поновлення пропущеного строку позивач у позові не зазначає, оскільки факт того, що «позивач не є юридично обізнаною особою, не має спеціальних знань у сфері трудового законодавства та обґрунтовано покладалась на запевнення Відповідача щодо добровільного проведення остаточного розрахунку» - не є об`єктивними та поважними причинами пропуску строку звернення до суду. 
22.06.2026 року представником позивача надано відповідь на відзив, в яких зазначила, що доводи відповідача, що одноразова та додаткова матеріальна допомога при звільненні не входять до фонду оплати праці, не мають правового значення для вирішення даного спору. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівникові підлягають виплаті всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у тому числі ті, що передбачені колективним договором. Посилання відповідача на Інструкцію зі статистики заробітної плати, затверджену наказом Держкомстату №5 від 13.01.2004, є юридично неспроможним, оскільки зазначена Інструкція має виключно статистично-обліковий характер і не регулює трудові правовідносини та не може змінювати структуру чи зміст гарантій, встановлених КЗпП України або колективним договором. Відповідно до правових висновків Верховного Суду у справах щодо оплати праці, підзаконні акти статистичного характеру не можуть бути підставою для звуження трудових прав працівника. Доводи відповідача щодо «призупинення» виплат на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 є необґрунтованими, оскільки стаття 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» дійсно передбачає можливість зупинення окремих положень колективного договору, однак така норма не має зворотної дії у часі та не може впливати на вже виниклі трудові права працівника. Право позивача на отримання спірних виплат виникло у зв`язку з настанням юридичного факту — звільненням та виходом на пенсію, що підтверджується наказом про звільнення. Відповідно до статті 116 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення провести з працівником повний розрахунок з виплатою всіх сум, що належать працівникові. Твердження відповідача про відсутність коштів або складний фінансовий стан підприємства не звільняють його від виконання трудових обов`язків, оскільки відповідно до сталої судової практики Верховного Суду фінансові труднощі роботодавця не є підставою для невиплати заробітної плати та інших обов`язкових виплат при звільненні, а можуть враховуватися виключно при визначенні розміру відповідальності, але не при встановленні факту порушення. що посилання представника відповідача щодо пропущеного строку звернення позивача до суду за даним позовом є законодавчо необмеженим.
30.06.2026 року представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що позивачем невірно визначено «триваючим правопорушенням» невиплату сум за колективним договором при звільненні. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Річний строк, установлений ст.234 КЗпП України, є граничним (перклюзивним) і поновленню не підлягає. Однак при цьому, позивач так і не навів суду жодних поважних причин пропуску строку на подання позову (за виключенням «юридичної необізнаності», що не є поважною причиною згідно вимог чинного законодавства). Зазначені виплати матеріальної допомоги не є оплатою праці та не входять до фонду оплати праці. Така хибна позиція позивача суперечить його ж діям, оскільки ним було сплачено судовий збір при поданні позовної заяви саме тому, що виплата зазначених сум не є оплатою праці чи винагородою за працю (в той же час, при поданні позову про стягнення заробітної плати – судовий збір не сплачується). Дані суми не входять до фонду оплати праці згідно з чинним законодавством. Посилання відповідачем на Інструкцію зі статистики заробітної плати, затверджену наказом Держкомстату №5 від 13.01.2004, яке позивач у відповіді на відзив назвав «юридично неспроможним», було зроблено саме для юридичного визначення сум, які є предметом позову, і саме для відокремлення їх від сум винагороди за працю. Відповідно до наказу № 764/ОС ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. В день звільнення грошові кошти нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні у розмірі 13657,01 грн шляхом перерахування на банківську картку Позивача. В наказі про звільнення зазначено: виплатити передбачені колективним договором, п.3.18 у розмірі 7-ми середньомісячних заробітків, в т.ч. 3-х середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, 4-х середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті. Виплату провести після окремого рішення правління. Тобто, позивачу було відомо про нараховані суми до виплати з моменту отримання на руки наказу, який позивач отримала 06.11.2025р. У відповіді на відзив позивач стверджує, що відповідач не довів факту повідомлення позивача про суми, належні до виплати при звільненні. При цьому, у власній же позовній заяві позивач зазначав протилежне: «наказом передбачено виплати згідно п. 3.18 колективного договору у розмірі 8-ми середньомісячних заробітків, в тому числі 3-х середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, 5-ти середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, які в день звільнення виплачені не були.» Тобто доводи позивача містять ознаки суперечливої поведінки та порушують принцип добросовісності.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник ОСОБА_2 у відповіді на відзив просила розгляд справи проводити у її відсутність та відсутність позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позиву та просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та запереченнях на позовну заяву..
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Судом встановлено, що позивач  ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з регіональною філією «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Стаж роботи  ОСОБА_1 склав 32 роки 04 місяці 12 днів.
Згідно наказу №764/ОС від 06.11.2025 року  ОСОБА_1 з 06.11.2025 звільнено з посади чергової по роз`їзду, роз`їзд Нове станція Лозова станції Харківського регіону, штату виробничо-технологічних підрозділів служби роботи станцій за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
Вищевказаним наказом також передбачено виплату позивачу матеріальної допомоги в розмірі 7 середньомісячних заробітків з яких одноразова матеріальна допомога у розмірі 3 середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога у розмірі 4 середньомісячних заробітки згідно п.3.18 Колективного договору Південної залізниці між адміністрацією та трудовим колективом статутного територіально-галузевого об`єднання «Південна залізниця» на 2026 рік (зі змінами та доповненнями).
Згідно з довідок регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від середньоденна заробітна плата  ОСОБА_1 складає 478,76 грн, середньомісячна заробітна складає 11749,87 грн. Одноразова матеріальна допомога у розмірі 3 середньомісячних заробітків складає – 35249,61 грн. Додаткова матеріальна допомога у розмірі 4 середньомісячних заробітків складає 46999,48 грн. Матеріальну допомогу на оздоровлення до відпусток: за 2022 рік у сумі 5141,25 грн., за 2023 рік у сумі 5141,25 грн. та за 2024 рік у сумі 6221,25 грн. 25 коп.
Роботодавець як станом на день звільнення, так і на день подання позовної заяви не виплатив належну позивачу при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3 середньомісячних заробітків, додаткову матеріальну допомогу у розмір 4 середньомісячних заробітків та матеріальну допомогу на оздоровлення, тим самим не виконавши свої зобов`язання за Колективним договором та допустивши заборгованість.
Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок по належних йому виплатах.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться власником або уповноваженим ним органом в день звільнення. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що відповідно до ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Згідно статей 5 та 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Посилання представника відповідача на протокол засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, як на законну підставу для невиплати позивачу належних йому сум при звільненні в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про правовий режим воєнного стану», є безпідставним, оскільки правових підстав для ухвалення такого рішення у правління відповідача не було.
Доказів внесення змін до колективного договору стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахувань та виплат належних працівникам додаткових виплат, зокрема одноразової допомоги та матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, до суду не надано.
Так, 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України, та за статтею 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бут призупинена за ініціативною роботодавця.
Однак, вказаний закон набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14 березня 2022 року у правління АТ «Укрзалізниця» не було, через відсутність зворотної дії в часі вказаного Закону.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
З огляду на викладене, враховуючи, що правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової та додаткової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком та матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідача не було, будь-яких змін до колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом статутного територіально-галузевого об`єднання «Південна залізниця» з цього приводу внесено не було, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь вказаної матеріальної допомоги при звільненні з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в розмірі 7 середньомісячних заробітків: з яких одноразова матеріальна допомога у розмірі 3 середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога у розмірі 4 середньомісячні заробітки у сумі 82249,09 грн., та матеріальну допомогу на оздоровлення до відпусток: за 2022 рік у сумі 5 141,25 грн., за 2023 рік у сумі 5 141,25 грн. та за 2024 рік у сумі 6 221,25 грн. 25 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню..
Крім того, за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з довідкою регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 478,76 грн.
Позивач звільнена із займаної посади на пенсію 06.11.2025 року та за вимогами позовної заяви просить стягнути середній заробіток з 07.11.2025 по 06.05.2026 (за шість місяців), що складає 61281,28 грн.
З огляду на викладене, враховуючи, що позивачу у день звільнення не було виплачено належні йому виплати, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, з врахуванням максимальної межі періоду, за який можливе нарахування компенсації за затримку розрахунку, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 61281,28 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів Конституційного Суду, викладених у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП та ст.ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці», роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Відповідач посилається на те, що позивач отримала наказ про звільнення 06.11.2025 року, у зв`язку з чим саме з цієї дати їй було відомо про належні до виплати суми, а тому позов подано з пропуском тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.
Разом з тим, такі доводи суд вважає необґрунтованими, оскільки положення статей 47, 116, 233 КЗпП України пов`язують початок перебігу тримісячного строку звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, не з фактом отримання наказу про звільнення, а саме з днем одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Наданий відповідачем наказ № 764/ОС від 06.11.2025 року не містить конкретного розміру сум, нарахованих та виплачених позивачу при звільненні. У ньому лише зазначено про необхідність виплатити передбачені колективним договором, пунктом 3.18, виплати у розмірі 7 середньомісячних заробітків, у тому числі 3 середньомісячних заробітки як працівнику, що вперше звільняється з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, та 4 середньомісячних заробітки за сумлінну працю на залізничному транспорті. При цьому конкретна грошова сума кожної з таких виплат у наказі не зазначена, а також міститься вказівка про проведення виплати після окремого рішення правління.
За таких обставин зазначений наказ не може бути ототожнений із письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, у розумінні статей 116 та 233 КЗпП України, оскільки не дає працівникові можливості встановити конкретний розмір нарахованих сум, суму фактично виплачених коштів, а також окремий розмір кожного виду виплати.
Саме по собі зазначення у наказі — «7 середньомісячних заробітків» — не є належним повідомленням про конкретні суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні. Працівник не зобов`язаний самостійно обчислювати середньомісячний заробіток, визначати склад виплат, які враховуються при його розрахунку, та встановлювати фактичний розмір заборгованості роботодавця. Такий обов`язок покладений законом саме на роботодавця.
З матеріалів справи вбачається, що лише у відповідь на адвокатський запит відповідач листом від 24.05.2026 року надіслав розрахунок середньомісячного заробітку позивача із зазначенням конкретного розміру одноразової грошової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, а також інформацію про розмір та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
Отже, саме з 24.05.2026 року, тобто з дати отримання позивачем від відповідача письмової інформації про конкретні суми, належні до виплати при звільненні, почався перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.
З даним позовом позивач звернулася до суду 29.05.2026 року, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду. У зв`язку з цим доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставними.
Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне.
Позивач в своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000 гривень. В обґрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги позивачем надано: довідку-квитанцію до договору про надання правничої допомоги від 13.05.2026 року на суму 5000,00 грн., ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до ч.1-6 ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на вищезазначені обставини, суд вважає, що заявлена сума судових витрат на професійну правничу допомогу пов`язана з розглядом справи, розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, тому витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.
В силу статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;.
Таким чином, судовий збір стягується з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь держави в розмірі 2662,40 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію за віком, середнього заробітку за час затримки розрахунку та матеріальної допомоги на оздоровлення - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні працівників з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в розмірі 7 (семи) середньомісячних заробітків з яких одноразова матеріальна допомога у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога у розмірі 4 (чотири) середньомісячні заробітки у сумі 82 249 грн. 09 коп. (вісімдесят дві тисячі двісті сорок дев`ять гривень дев`ять копійок), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за період з 07.11.2025 року по 06.05.2026 рік (шість місяців) у сумі 61 281 грн. 28 коп. (шістдесят одна тисяча двісті вісімдесят одна гривня двадцять вісім копійок), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення до відпусток: за 2022 рік у сумі 5 141 грн. 25 коп. (п`ять тисяч сто сорок одна гривня двадцять п`ять копійок); за 2023 рік у сумі 5 141 грн. 25 коп. (п`ять тисяч сто сорок одна гривня двадцять п`ять копійок); за 2024 рік у сумі 6 221 грн. 25 коп. (шість тисяч двісті двадцять одна гривня двадцять п`ять копійок), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за оплату послуг адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп.
Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.
Повний текст виготовлено 02.07.2026 року.

Позивач:  ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул.Єжи Гедройця, буд.5.
Третя особа: Регіональна філія «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,код ЄДРПОУ 40080216, місцезнаходження за адресою: м.Харків, вул.Євгена Котляра, буд.7.

Суддя       Наталія ТКАЧЕНКО